РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року, Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Недяк Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищеназваним позовом. Просила визнати недійсним кредитний договір від 25.12.2013 № 003/16011/251213, зобовязати банк прийняти залишок по заборгованості, у сумі 10 349,00 грн. у термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ПАТ «Дельта Банк», укладаючи з нею договір, порушив права позивача, як споживача фінансових послуг, не повідомив про всі умови кредитування, сукупну його вартість, незаконно встановив комісію за обслуговування кредиту, включив пункт про розгляд спорів між сторонами у третейському суді, порушив законодавство про захист персональних даних.

У судове засідання позивач не прибула, подала клопотання про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом установлено, що 25.12.2013 ОСОБА_1 підписала заяву № 003-16011-251213 (оферту) Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» щодо відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки, оформлення платіжної картки платіжної системи, встановлення позичальнику ліміту кредитної лінії, а також основні умови кредитування. Позивач надала банку всі необхідні документи для отримання кредиту. Банк, відкривши рахунок, акцептував вказану пропозицію (заяву).

Кредитний договір складається із заяви пропозиції та Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» і Тарифів банку.

Згідно п. 3 Заяви позивачу відкрито картковий рахунок у гривнях з лімітом кредиту 100 000,00 грн.

Пунктами 2.5.2, 5 Договору передбачено, що позивач повідомлена про Правила банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк», ознайомлена з Додатком № 1 до Правил Умови програми «Розстрочка на картку», строк користування сумою кредиту визначено в умовах договору, що є невідємними частиною цього договору.

Позивач також ознайомилась з Тарифами на обслуговування поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, про що свідчить її підпис під ними.

Спірний договір підписаний та є укладеним в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 634 ЦК України, шляхом приєднання.

Так, ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як встановлено судом, сторони договору у п. 1 ч. 3 заяви № 003-16011-251213 передбачили, що Правила банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта банк» є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до пп. 2.1, 2.5, 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808, банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

ОСОБА_1 звертаючись до банку із заявою про надання кредитних коштів, на момент укладення договору у 2013 році, не заявляла жодних додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконувала його умови, а позивач надав відповідачу весь обсяг необхідних документів, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо умов надання кредитної картки, погашення заборгованості, які підписані позивачем, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Аналізуючи наведені у позовній заяві обставини та докази у справі, суд приходить до висновку, що позивачу були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позичальника взяти кредит та на умовах, які викладені у договорі кредиту та додатках до нього.

Щодо порушення законодавства про захист персональних даних положеннями спірного договору необхідно зазначити наступне.

Відповідно до пп. 3, 5 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Пп. 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що на даний час правовідносини за кредитним договором між позивачем та відповідачем не припинені.

Відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 6, ст. 9, 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» встановлений обов'язок суб'єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов'язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п'яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем в поданій до суду позовній заяві не наведено достатніх правових підстав та не надано належних і допустимих доказів для визнання в цілому кредитного договору недійсним.

Водночас, щодо позовних вимог в частині визнання недійсним положення договору щодо вирішення спорів між його сторонами третейським судом (п. 18.1 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк», які є невідємною частиною Договору), суд приходить до наступного.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). ОСОБА_2 набрав чинності 12.03.2011.

Таким чином, укладаючи 25.12.2013 кредитний договір банк незаконно включив до нього (через Правила, затверджені 20.03.2013) вищевказану умову, яка суперечить вимогам закону, а тому договір в цій частині підлягає визнанню недійсним.

Щодо доводів представника позивача про визнання недійсним умов договору про щомісячну плату (комісію) за обслуговування кредитного залишку, за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячну комісійну винагороду за супроводження кредиту, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 25.12.2013, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати (комісій) за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 вбачається, що положення п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, суд приходить до висновку, що встановивши в кредитному договорі обовязок позивача сплачувати щомісячні комісії за обслуговування кредиту, кредитної заборгованості, за супроводження кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату (комісію) надаються позивачу. При цьому, відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача, що є незаконним.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16, яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України при застосуванні одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Таким чином, суд уважає за необхідне визнати недійсними й інші окремі положення спірного кредитного договору, а саме щодо обовязку позивача сплачувати щомісячні комісії за обслуговування кредиту, кредитної заборгованості, супроводження кредиту (п. 4.16.10 4.16.13 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк», які є невідємною частиною Договору).

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним в цілому кредитного договору, укладеного між сторонами, а вважає за необхідне визнати недійсними лише його окремі положення, у звязку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 203, 215, 217, 526, 626-628, 634, 1024 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, 11, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір від 25.12.2013 № 003-16011-251213, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», в частині:

- включеної до нього умови про вирішення спорів між сторонами Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» (п. 18.1 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк», які є невідємною частиною Договору);

- включеної до нього умови просплату щомісячні комісії за обслуговування кредиту, щомісячні комісії за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячної комісії за супроводження кредиту (п. 4.16.10 4.16.13 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк», які є невідємною частиною Договору).

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави судовий збір у сумі 689,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Рибалка