У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання будинку спільною сумісною власністю і визнання права власності та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з липня 2000 року вона разом з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а з 22 жовтня 2004 року - у шлюбі. За час спільного проживання однією сім'єю вони за спільні кошти придбали недобудований будинок АДРЕСА_1, який у подальшому добудували. З огляду на зазначене, просила визнати її та ОСОБА_4 членами однієї сім'ї, які проживали разом та вели спільне господарство з липня 2000 року по 31 грудня 2003 року, встановити факт їх спільного проживання без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 21 жовтня 2004 року, визнати житловий будинок АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на Ѕ частку вказаного житлового будинку.

ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1981 року по 7 квітня 2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У липні 2003 року вони придбали недобудований будинок АДРЕСА_1, який є їх спільною сумісною власністю, тому просила визнати за нею право власності на 2/10 частки вказаного будинку.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 членами однієї сім'ї, які проживали разом та вели спільне господарство з липня 2000 року по 31 грудня 2003 року.

Встановлено факт спільного проживання однієї сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 21 жовтня 2004 року.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку.

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 7 липня 2015 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1, у іншій частині позову відмовлено.

Позов ОСОБА_5. задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 20/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2015 року та залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали як члени однієї сім'ї з липня 2000 року по 31 грудня 2003 року та однією сім'єю з 1 січня 2004 року по 22 жовтня 2004 року і за спільні кошти придбали недобудований будинок АДРЕСА_1, який під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 був ними добудований.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з його безпідставності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та задоволення позову ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції виходив з того, що недобудований будинок готовністю 40% придбаний в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а добудований - ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3

Проте повністю погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 9 грудня 1981 року до 7 квітня 2004 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

22 жовтня 2004 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб та остання змінила прізвище на ОСОБА_3

Згідно з договором купівлі-продажу не закінченого будівництвом жилого будинку від 19 липня 2003 року ОСОБА_4 придбав не закінчений будівництвом жилий будинок готовністю 40%, розташований по АДРЕСА_1

Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 27 квітня 2008 року ОСОБА_4 надано дозвіл на закінчення будівництва вказаного будинку.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 липня 2008 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності від 31 липня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Борівської селищної ради.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Саме придбанням спірного майна внаслідок спільної праці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як членів сім'ї обґрунтований позов ОСОБА_3, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення враховано не було.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про набуття ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 саме таких часток будинку у власність, оскільки зроблений судом із порушенням положень частини першої статті 24 КпШС України (аналогічне положення містить пункт 1 частини першої статті 57 СК України), частини першої статті 17 Закону України «Про власність», без урахування обставин, що встановлені рішенням суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, і без належної правової оцінки всіх доказам, наданих учасниками процесу, з формальним обрахуванням часток осіб у спірному майні.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, допустив такі порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, і таке відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук