УХВАЛА

іменем україни

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 13 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що протягом кількох попередніх років систематично надавала відповідачу у позику грошові кошти в різних сумах. Відповідач частково повертав кошти, проте позичав надалі на розвиток своєї підприємницької діяльності, пов'язаної із сільськогосподарським виробництвом. 28 грудня 2013 року сторони звірили свої взаєморозрахунки і виявили, що в результаті ОСОБА_4 заборгував ОСОБА_3 149 225 доларів США за комерційним курсом на момент звірення. На підтвердження свого загального боргу в сумі 149 225 доларів США відповідач видав позивачу розписку від 28 грудня 2013 року із зазначенням загальної суми боргу та уклав з нею письмовий договір позики від 1 січня 2014 року № 01/01. За умовами вказаного договору ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 149 225 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 1 серпня 2014 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач ОСОБА_4 представив власноруч складену розписку від 28 грудня 2013 року. Відповідач своїх зобов'язань за договором позики не виконав, грошові кошти в сумі 149 225 доларів США до 1 серпня 2014 року не повернув. За таких обставин позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 969 770 грн, що еквівалентно 149 225 доларів, боргу за договором позики, 196 977 грн, що еквівалентно 14 922, 50 доларів США, штрафу та 39 395 грн 40 коп., що еквівалентно 2 984,50 доларів США, річних відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання, а всього 2 206 142 грн 40 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 13 серпня 2015 року рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 червня 2015 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що написана 28 грудня 2013 року відповідачем розписка про отримання у борг у ОСОБА_3 149 225 доларів США та договір позики від 1 січня 2014 року є належним підтвердженням укладення між сторонами договору позики. Оскільки відповідач порушив умови договору, не повернув позику в обумовлений строк, тому позов підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення районного суду, виходив із того, що усі боргові зобов'язання, які існували станом на 28 грудня 2013 року, у тому числі і ті, що випливали із господарської діяльності, були замінені сторонами за домовленістю на позикове зобов'язання. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, тому позика підлягає поверненню.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 1 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір, за умовами якого ОСОБА_3 передала у власність 1 січня 2014 року ОСОБА_4 у борг кошти у розмірі 149 225 доларів США з кінцевим терміном повернення до 1 серпня 2014 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У матеріалах справи міститься копія розписки про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 28 грудня 2013 року зазначених коштів.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що спірна грошова сума є загальною сумою боргу відповідача як фізичної особи, так і як засновника ТОВ «Агрофірма «Еліта Придніпровя», і усі боргові зобов'язання були замінені за домовленістю сторін на позикове зобов'язання, що не суперечить ч. 1 ст. 1053 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням проводиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

Проте позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду докази, а суд не встановив, що між сторонами укладений новаційний договір, тобто що була домовленість замінити первинне зобов'язання позиковим зобов'язанням. Крім того, суд не встановив, яке саме первинне зобов'язання існувало між сторонами.

Також, висновки суду апеляційної інстанції про те, що усі боргові зобов'язання, у тому числі й товариства, були замінені на позикові, є передчасними, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості, що такі боргові зобов'язання випливали із господарської діяльності товариства, засновником якого є відповідач, договір позики та розписка не містять відомостей про те, що загальна сума боргу містить борг товариства.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахував, не взяв до уваги, що у матеріалах справи відсутні відомості про існування боргових зобов'язань між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як засновником ТОВ «Агрофірма «ЕлітаПридніпровя», а тому такі висновки є передчасними.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 13 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик