Справа № 487/85/16-ц
Провадження № 2/487/677/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016 року Заводський районний суд м.Миколаєва в складі:

головуючий суддя Біцюк А.В.,

секретар Бавикіна Т.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства "ЖЕК-10" про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди в зв'язку з порушення строків виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного підприємства "ЖЕК-10" про стягнення компенсації витрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року встановлено, що позивача було прийнято на роботу в ПП "ЖЕК-10" на посаду електрика 4-го розряду. Посадовий оклад склав 1900 гривень. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2014 року задоволено його позов про поновлення на роботі і постановлено поновити позивача на роботі, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Згідно з наказом по підприємству № 86 К на підставі постанови від 14 листопада 2014 року ВП №4545463 про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 було поновлено на роботі в якості електрика 4-го розряду ПП "ЖЕК-10" з 24 листопада 2014 року. За станом здоров'я, позивач не мав змоги працювати, тому 25 листопада 2014 року написав заяву про звільнення за власним бажанням. Відповідачем було призначено обов'язковий термін відробітку два тижні. Позивач, за станом здоров'я не зміг відпрацювати два тижні. Відповідачем було складено акти про відсутність позивача на роботі і Наказом №87К від 08 грудня 2014 року позивача було звільнено з займаної посади за прогули. Вказаний наказ у судовому порядку не оскаржено. Згідно з Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.11.2014 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 65,43 грн., вказане рішення суду набрало законної сили 27 червня 2015 року. Таким чином, відповідач повинен був сплати 27 червня 2015 року позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 12806 грн. 97 коп. Однак вказані кошти було зараховано на рахунок позивача лише 15 грудня 2015 року. На підставі того, що відповідачем порушено строки виплати заробітної плати за період з 27 червня 2015 року по 15 грудня 2015 року, просив стягнути на його користь 11 590 грн. у звязку із порушення строків виплати заробітної плати, 500 грн. в якості компенсації моральної шкоди та 500 грн. витрати на надання правової допомоги. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, просив стягнути на його користь 11 590 грн. у звязку із порушення строків виплати заробітної плати, 500 грн. в якості компенсації моральної шкоди, 2658 грн. 98 коп. в якості відшкодування моральної шкоди (заява від 10.03.2016р.) та 1361,82 грн. моральної шкоди, що були витраченні на лікування та придбання ліків. В судових засідання 30-31 березня позивач зменшив позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на суму 500 гривень, яка полягала в душевних стражданням спричинених несвоєчасною виплатою заробітної плати та просив стягнути 2658,98 грн. та 1361,82 грн. моральної шкоди, яка обгрунтовувалась вартістю витрат на лікування.

В судовому засіданні позивач уточнені та доповненні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив обставини, що викладені у позовній заяві, просив суд про задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що вини відповідача у затримці виплати ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі немає, оскільки причиною невиплати була відсутність грошових коштів на підприємстві у звязку із тяжким матеріальним станом. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 16.10.2012 року був прийнятий на роботу в ПП "ЖЕК-10" на посаду електрика 4 розряду, що визнано сторонами.

На підставі Наказу №86-К від 24.11.2014 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді електрика 4 розряду в ПП "ЖЕК-10", що не заперечується сторонами.

25.11.2014 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.

08.12.2014 року Директором ПП "ЖЕК-10" було видано наказ № 87-К про звільнення ОСОБА_1 за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вищевказаний наказ у судовому порядку не оскаржено.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2015 року, що набрало законної сили 27.06.2015 року встановлено, що за період роботи у підприємства перед ОСОБА_1 виникла заборгованість по заробітній платі за 24 листопада 2014 року у розмірі 95 гривень. Згідно наказу №86-К від 24.11.2014 року про відновлення на роботі оклад позивача склав 1900 гривень. Доводи відповідача, що у листопаді місяці заробітна плата слюсаря-електрика 4 розряду складала 1304,59 гривень, а середня плата за один день складала 65,23, суд не приймає до уваги. Крім того, враховуючи, що при звільненні позивача підприємством порушені строки розрахунку по заробітній платі та на день звернення до суду з даним позовом розрахунок по заробітний платі не проведений, суд вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, з врахуванням заборгованості по заробітній платі (у розмірі 95 гривень) і компенсації за невикористану відпустку ( у розмірі 3336,93 грн.), за період з 08.12.2014 року по 15.06.2015 року, тобто 128 робочих днів х 65,43 грн. - середньоденна заробітна плата, що становить 8375,04 гривень. Вказані обставини встановлені рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.06.2015 року в силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2015 року, що набрало законної сили 27.06.2015 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 95 гривень, визначену без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів; заборгованість по компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3336,93 гривні, що визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів; середній заробіток за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі та затримки виплати по компенсації за невикористану відпустку у розмірі 8375,04 гривні, визначеного без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів; моральну шкоду у розмірі 500 гривень; витрати на правову допомогу у розмірі 500 гривень.

Однак, в порушення вимог ст. 47 КЗпПУ та ст. 116 КЗпПУ відповідач - ПП «ЖЕК-10» не виплатили зазначену суму заборгованості, що стягнута за Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2015 року, що набрало законної сили 27.06.2015 року на користь позивача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 КЗпПУ України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки , зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення, або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності , передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з наведеними вимогами закону та розясненнями, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» стосовно того, що наслідки встановлені ст. 117 КЗпП України застосовуються, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, однак сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а також при частковому задоволенні позову працівника щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Згідно платіжного доручення №48508543/1/15 від 01.12.2015 року, яке виконане банком в цей же день, ПП "ЖЕК-10" перерахував Заводському ВДВС ММУЮ заборгованість на підставі виконавчого листа №2/487/1458/2015 від 29.07.2015 року в сумі 14193,47.

Згідно з повідомленням ПАТ «Державний ощадний банк України» №04/31-3358 від 22.12.2015 року, згідно якого 15.12.2015 року на рахунок ОСОБА_1 були зараховані кошти на суму 12806,97 грн. на сплату заборгованості по заробітній платі від ПП «ЖЕК-10».

Таким чином, відповідачем, з його вини, було допущено порушення строків виплати позивачу заборгованості по заробітній платі за період з 27 червня 2015 року по 01 грудня 2015 року.

Затримка у повному розрахунку з позивачем по заробітній платі після 01.12.2015 року та до 15.12.2015р. сталась не звини відповідача, а в зв'язку з діями Заводського відділу ДВС ММУЮ, який отримав кошти 01.12.2015р.

За період з 27 червня 2015 року по 01 грудня 2015 року кількість робочих днів становила 109 днів.

Середньоденна заробітна плата становить 65,43 грн. (саме виходячи з такої суми вираховано середній заробіток, який стягнуто з відповідача на користь позивача на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 15.06.2015р.

Тому, середній заробіток за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі за вказаний період становитиме 7131,87 гривень (109 х 65,43 грн.), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що вини відповідача у затримці виплати ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в період з 27 червня по 01 грудня 2015 року не має, оскільки відсутність грошових коштів на підприємстві у звязку із тяжким матеріальним станом не звільняє відповідача від виконання обов'язку виплатити заборгованість і в даному випадку не має юридичного значення.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобовязання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобовязання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Оскільки позивач, після зменшення позовних вимог, просив стягнути моральну шкоду, яка полягає у витратах на його лікування після перенесеної хвороби, яка (згідно виписного епікрізу з медичної карти №1656/287) виниклаза за 30 годин до госпіталізації 10.03.2016 року, то відсутні підстави вважати, що між виникнення хвороби, що мало місце в березні 2016 року, та невиплатою заборгованоісті по заробітній платі, яку виплачено в грудні 2015 року, має ться причинний звязок. Крім того, фактично позивач просит стягнути витрати на лікуванні, а не втрати немайнового характеру.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 2658,98 грн. та 1361,82 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК - якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, А тому, з відповідача ПП «ЖЕК-10» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. в частині задоволених вимог про стягнення середнього заробітку.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства "ЖЕК-10" на користь ОСОБА_1 7131 (сім тисяч сто тридцять одну) гривню 87 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з приватного підприємства "ЖЕК-10" на користь держави судові витрати в сумі 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, апеляційна скарга може бути подана у вказаний строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя Біцюк А.В.