Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом прокурора Городнянского району Чернігівської області в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділу Державного агентства земельних ресурсів у Городянському районі Чернігівської області, Реєстраційної служби Городянського районного управління юстиції Чернігівської області, треті особи: Тупичівська сільська рада Городянского району Чернігівської області, Городянська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, комунальне підприємство «Городянське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Городянського районного нотаріального округу Чернігівської області Сова ВалентинаФедорівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування права власності, за касаційною скаргою заступника прокурора Чернігівської області на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року прокурор Городнянського району Чернігівської області в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, щодоговір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 вересня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,27 га, укладено з порушенням вимог статей 81, 120 ЗК України. Крім того, приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Чернігівської області безпідставно змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки і здійснено її поділ на дві частини та присвоєно кадастрові номери новоутвореним земельним ділянкам, зокрема, площею 0,25 га, для обслуговування житлового будинку та, площею 0,02 га, для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка, яка відчужена за оспорюваним договором, сформована частково за рахунок земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8

Враховуючи викладене позивач, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 вересня 2007 року, скасувати права власності шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та у Державному земельному кадастрі.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 13 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Чернігівської області, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 10 березня 1998 року ОСОБА_8 на праві власності належала земельна ділянка, загальною площею 0,17 га, яка складалась із земельних ділянок, площею 0,04 га, 0,09 га та 0,04 га, розташованих по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

25 червня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до Городнянської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області з заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, на якій розташований успадкований нею будинок по АДРЕСА_1, оскільки згідно із договором купівлі-продажу земельна ділянка належить ОСОБА_6

Згідно з рішенням Тупичівської сільської ради народних депутатів Городнянського району Чернігівської області від 20 липня 1993 року ОСОБА_9 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,48 га, розташовану в с. Тупичів Городнянського району Чернігівської області.

Відповідно до акта погодження меж земельної ділянки, яка належить ОСОБА_9, складеного 25 грудня 1996 року, суміжними землекористувачами були ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які погодили межі земельної ділянки.

12 лютого 1997 року ОСОБА_9 видано державний акт на право приватної власності на землю, згідно з яким йому передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,48 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. Вказана земельна ділянка складається із двох частин, площею 0,27 га і 0,21 га, та розташована по АДРЕСА_1

Відповідно до довідки про визначення нормативної ціни земельної ділянки, виданої районним відділом земельних ресурсів 27 березня 2000 року, цільовим призначенням земельних ділянок, площею 0,25 га та 0,02 га, було обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер.

28 жовтня 2005 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9

31 жовтня 2005 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,48 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Зазначена земельна ділянка складається із двох частин, площею 0,27 га та 0,21 га.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 вересня 2007 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,27 га, частина якої, площею 0,25 га, передана для обслуговування житлового будинку, а інша, площею 0,02 га, передана для ведення особистого селянського господарства.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини 1, 2 ст. 78 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом про право власності на земельну ділянку.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року № 6-589цс16, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Правові наслідки недійсності правочину визначені ст. 216 ЦК України.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами ст. 4, пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України.

Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування ст. 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-2407цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивач не була стороною спірного договору, тому визнання його недійсним не є належним способом захисту права позивача. Разом з тим, з іншими позовними вимогами, зокрема і про витребування майна із чужого незаконного володіння, прокурор та ОСОБА_4 не зверталися.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області відхилити.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

О.В. Кафідова