Справа № 489/913/16-ц
Номер провадження 2/489/1008/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Ленінського районного відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області, Миколаївської міської ради (далі-відповідачі), третя особа - Житлово-експлуатаційна контора №19 Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради "Південь" про визнання права користування житловим приміщенням,

встановив

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачу разом з відповідачами було видано ордер на житлове приміщення. Квартира на теперішній час належить до державного житлового фонду та не приватизована. Позивач з 1993 року постійно проживає у спірному приміщенні. 20.02.2015 позивач знявся з реєстрації для виїзду на постійне місце проживання в Російську Федерацію. Проте через 2 місяці повернувся, оскільки проживати там не мав наміру.

Позивач просив суд визнати за ним право на користування спірним житловим приміщенням та зобов'язати Ленінський райвідділ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області зареєструвати позивача в квартирі АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2

Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла заява, в якій позов визнав повністю та підтвердив, що позивач постійно проживає в спірній квартирі з лютого 1993 року. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі не проживає з березня 2015 року. Просив розглядати справу за його відсутності.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника.

Від представника Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

10.02.1993 ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення №178 серії 043622 з сім'єю з трьох осіб на право заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (склад сім'ї: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3.)

Володільцем особового рахунку за зазначеною адресою є ОСОБА_2

Згідно з довідкою №229 від 03.06.2015 позивач виписалась з спірної квартири 20.02.2015. Причиною вказано - на постійне місце проживання на території Російської Федерації.

Згідно з записами реєстраційної картки строк перебування позивача на території Російської Федерації встановлено до 03.05.2015.

Відповідно до договору №3645 від 26.05.2015 здійснено реєстрацію переважного місця знаходження бездомного громадянина (позивача) за адресою: АДРЕСА_2.

08.09.2015 позивач звернувся до Ленінського РВ УДМС України в Миколаївській області з заявою, в якій зазначив, що по теперішній час проживає у спірній квартирі. Вказує, що колишній чоловік заперечує проти реєстрації позивача в квартирі. Просив поновити реєстрацію за вказаною адресою.

09.09.2015 на заяву позивача надано відповідь про те, що згоду на реєстрацію повинен надати начальник ЖЕК у №19, разом з ОСОБА_2 - основним квартиронаймачем, ОСОБА_3, які на теперішній час зареєстровані за вказаною адресою.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено позивачем, останній добровільно виписався зі спірної квартири, вказавши, що вибуває на постійне місце проживання в Російську Федерацію.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Такого висновку дійшов ВСУ у своїй постанові від 11.07.2012 (у ц/с 6-60цс12).

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

Проаналізувавши вище перелічені норми закону, суд прийшов до висновку, що право користування житловим приміщенням та право реєстрації в житловому приміщенні це не тотожні поняття і регулюються різними нормами: в першому випадку-Житловим Кодексом Української РСР, в другому - ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Суд зазначає, що знявшись з реєстрації, позивач не втратив правового зв'язку з цією квартирою, оскільки це підтверджується наступними обставинами:

- позивач після зняття з реєстрації, повернувся в спірну квартиру через 2 місяці, тобто в межах 6 місячного строку, встановленого Житловим Кодексом Української РСР;

- в квартирі залишилися особисті речі позивача, меблі та інші предмети, належні йому на праві власності;

- позивач повернувся в квартиру зі своїми ключами з наміром й надалі проживати в ній.

Вище перелічені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Житловий кодекс УРСР встановлює підстави втрати права користування житловим приміщенням, такі як непроживання більш ніж строки збереження права на житло (ст. 71,72), обміну, виселення з підстав встановлених законом тощо.

Позивач вказує, що вона мала намір виїзжати на постійне місце проживання після того, як з'їздить та подивиться на умови життя, тому не забирала усі речі.

В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 за № 2 роз'яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачем не було втрачено правового зв'язку з спірною квартирою, та відсутні підстави вважати, що позивач фактично вибув з квартири на постійне місце проживання, а тому він не втратив право користування нею.

Вимоги позивача про зобов'язання Ленінського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області не підлягають задоволенню, оскільки судове рішення про визнання права користування квартирою є підставою для здійснення реєстрації уповноваженими органами.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Ленінського районного відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області, Миколаївської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв