У Х В А Л А

10 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року та заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2015 року, позов задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 172 тис. 917 грн, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 172 грн 6 коп. у рахунок оплати судового збору, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 172 грн 6 коп. у рахунок оплати судового збору, стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 749 грн 88 коп., стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 749 грн 88 коп. В задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 відхилено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2015 року залишено без змін.

У червні 2016 року до Верховного Суду України звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2015 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 390 та статті 661 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року, 4 грудня 2013 року, 18 червня та 1 жовтня 2014 року.

Також у червні 2016 року до Верховного Суду України звернувся представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2015 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 390 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2012 року, 5 лютого 2013 року та 25 травня 2016 року.

Перевіривши доводи заявників, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 й залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції погодився з їхнім висновком про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 грошових коштів сплачених останнім ОСОБА_9 у зв'язку з набранням чинності судового рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 збитків у розмірі 172 тис 917 грн, завданих ОСОБА_9 унаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 9 жовтня 1996 року, укладеного між ОСОБА_10, правонаступниками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і ОСОБА_7, витребування у ОСОБА_9 квартири, що була предметом визнаного недійсним договору купівлі-продажу, придбану ОСОБА_9 у ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року, та визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом по Ѕ частині. При цьому суди виходили з того, що за змістом частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість. У випадку збільшення вартості майна за час його перебування у володінні інших власників, саме дійсні власники, як правонаступники сторони недійсного договору, яким це майно повернуто після визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі статей 1216, 1218 ЦК України несуть обов'язок відшкодувати вартість цього покращення, і при цьому, несуть цей обов'язок перед особою, яка провела таке відшкодування на підставі статті 661 ЦК України.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня й 19 грудня 2012 року, 5 лютого 2013 року, 1 жовтня 2014 року та 25 травня 2016 року постановлені у справах за позовами набувачів майна на підставі правочинів, визнаних недійсними на підставі судових рішень, до власників цього майна про відшкодування витрат при поліпшенні цього майна.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2013 року постановлено у справі про стягнення коштів сплачених за придбання квартири на підставі договору купівлі-продажу, який у подальшому на підставі судового рішення визнано недійсним, та витребувано у позивачки предмет цього договору - квартиру.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року постановлено у справі про стягнення коштів, сплачених на виконання договору купівлі-продажу автомобіля, який на підставі судового рішення витребувано у позивача на користь третьої особи.

Судові рішення, надані заявниками на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, ухвалені у справах з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами справи, а також з різним матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин у порівнянні з судовим рішенням, про перегляд якого подано заяви.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявниками на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 та заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 обґрунтованими немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року та заявою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема