Справа №590/1119/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/727/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення сум заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_3 з позовом, у якому зазначалося, що позивач за договором позики передала відповідачу 30000 грн., які остання зобовязувалася повернути до 12 липня 2014 року, а у разі несвоєчасного повернення, - сплачувати 10 % від суми позики за кожен місяць прострочення.

Посилаючись на викладене, враховуючи, що зобовязання за цим договором відповідач не виконує, позивач, неодноразово уточнюючи свої вимоги, остаточно просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 30000 грн. основного боргу та 60000 грн. неустойки за період з 12 липня 2014 року по 09 березня 2016 року.

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року на задоволення вказаного позову вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 12 червня 2014 року в сумі 90000 грн., з яких 30000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 60000 грн. - проценти від суми позики.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про стягнення з неї на користь позивача 15000 грн. заборгованості за основним боргом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог.

Утім, у повній мірі погодитися з таким висновком не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2014 року сторони у простій письмовій формі уклали договір позики, за яким ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 у борг 30000 грн. строком на один місяць. Цим же договором сторони обумовили, що у разі несвоєчасного повернення коштів, позичальник сплачує щомісячно 10 % від позичених коштів (а.с. 4).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у звязку з неналежним виконанням зобовязань, у позичальника станом на 09 березня 2016 року утворилась заборгованість у вигляді 30000 грн. основного боргу.

У цій частині рішення суду відповідає нормам ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За таких умов, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 30000 грн. основного боргу.

Посилання ж відповідача на часткове погашення нею суми заборгованості, правильно судом не взято до уваги, оскільки вона, всупереч положенням ст. ст. 10, 60 ЦПК України, на підтвердження цієї обставини не надала належних та допустимих засобів доказування.

Поряд із цим, рішення суду щодо вирішення заявлених ОСОБА_4 вимог про стягнення пені у розмірі 60000 грн., не ґрунтується на законі.

Так, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З аналізу викладених положень слідує, що в укладеному між сторонами у формі розписки договорі позики, як і у позові, йдеться саме про пеню, визначену сторонами у розмірі 10 % за кожен місяць від простроченої суми.

Таким чином, враховуючи те, що зобовязання позичальником не виконується, він має сплатити позикодавцю пеню, розмір якої за період прострочення з 13 липня 2014 року по 09 березня 2016 року (606 днів), виходячи із її розміру 10 % на місяць, становить 60539 грн. (3000 грн. х 606 дн. х 0,333%).

Оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, колегія суддів, з огляду на ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, вважає за можливе зменшити цей розмір до 30000 грн.

Цей висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-100 цс 14.

Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, давши невірну юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, у звязку з чим безпідставно застосував до них положення ст. 1048 ЦК України та стягнув проценти за користування коштами.

З урахуванням викладеного, рішення суду на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині покладення на відповідача обовязку щодо стягнення процентів за користування позикою підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 30000 грн. пені за неналежне виконання укладеного між сторонами договору позики.

Доводи заявниці щодо протиправного незастосування судом строків позовної давності в частині стягнення пені є безпідставними, оскільки із відповідною заявою в суді першої інстанції вона не зверталася та доказів неможливості вчинення таких дій не надала.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 600 грн. на компенсацію судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, та з позивача на користь відповідача 198 грн. на компенсацію судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 60000 грн. процентів за користування грошовими коштами та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 30000 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 600 грн. на компенсацію сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 198 грн. на компенсацію судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

В іншій частині це рішення суду залишити без змін.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і з цього дня на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -