Провадження № 2/161/859/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої договором

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, уточненою позовною заявою, на обґрунтування вказавши, що в 2012 році відповідач ОСОБА_2, який є його батьком, вчинив протиправне діяння. В звязку з цим він (позивач) витратив значну частину своїх коштів на адвоката, який здійснював захист батька. Він звернувся до батька з вимогою повернути кошти витрачені на його захист. В результаті ОСОБА_2 запропонував подарувати належну йому ? частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Луцьк, вул. Потебні, 58/33. З цією метою ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виділенні його частки у праві спальної власності на квартиру. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.10.2012 року позов ОСОБА_2 було задоволено. На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_2 була виділена ? частка квартири, 05.12.2012 року здійснена її перереєстрація в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Вчинивши вказані підготовчі дії, 18.12.2012 року відповідач ОСОБА_2 уклав з ним нотаріальний договір дарування, яким подарував йому ? частку квартири, розташованої за адресою: м. Луцьк, вул. Потебні, 58/33. Даний договір набрав чинності з моменту його нотаріального посвідчення, тобто з 18.12.2012 року. Всі правовстановлюючі та реєстраційні документи відповідач ОСОБА_2 передав йому. Він (позивач), як обдарований, на той час вчинив всі необхідні дії для прийняття дарунка та державної реєстрації прийнятої у дар ? частини квартири. Обовязок внесення записів до Державного реєстру прав та обтяжень на нерухоме майно було покладено на нотаріуса, який посвідчував нотаріальну дію. 25.12.2013 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали квартиру, розташовану за адресою: м. Луцьк, вул. Потебні, 58/33 відповідачці ОСОБА_4, про що уклали завідомо нікчемний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 Вказана квартира була продана за 19000 доларів США. Своїми діями відповідачі заподіяли йому матеріальну шкоду на суму 9500 доларів США, що еквівалентно 227000 грн., а також моральну шкоду, яку він оцінює у 10000 грн. Угоду з купівлі-продажу, укладену з відповідачкою ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснили шляхом шахрайських дій, використавши підроблені документи, які отримали увівши в оману Відділ реєстрації житлового фонду ЖКГ Луцької міської ради. Просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири по вул. Потебні 58/33 в м. Луцьку від 25.12.2013 року № 3225, посвідчений Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 частково недійсним в частині відчуження належної йому ? частки; стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 227000 грн., що еквівалентно 9500 доларів США та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої йому укладенням оспорюваного договору.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснив аналогічні до викладених у позовній заяві, уточненій заяві. Крім того, позивач суду пояснив, що право власності на подаровану йому частку квартири у нього виникло з моменту прийняття вказаної нерухомості в дар, зареєструвати право власності на неї він не встиг, оскільки на той час проходило реформування органів, що здійснюють технічну інвентаризацію.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що позивач по справі є його сином. Дійсно син витрачав гроші на його захист, але з позивачем він розрахувався, гроші повернув. Спірна квартира належала йому та його дружині відповідачці ОСОБА_3 на праві власності в рівних частках. Дарувати квартиру сину він не збирався, мова з позивачем йшла лише про складання заповіту на належну йому (ОСОБА_2О.) частку квартири. Дійсно, в грудні 2012 року він та позивач ходили до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_7, яка є приятелькою позивача. В офісі нотаріуса він підписав якісь документи. Ці документи він не читав, оскільки забув вдома окуляри, вважав, що підписує заповіт. Після цього син відібрав у нього всі документи на квартиру. Потім у них з дружиною виникла потреба продати квартиру. Проте, позивач на їх вимогу документи ім не повернув. Тоді вони з дружиною пішли до БТІ, щоб відновити документи. У БТІ йому підтвердили, що він (ОСОБА_2О.) є власником ? частки квартири. Належну йому та відповідачці ОСОБА_3 квартиру, відповідачці ОСОБА_4 вони продали на законних підставах, ніяких шахрайських дій не вчиняли. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, суду пояснила, що відомості, викладені позивачем не відповідають дійсності. Так, органи досудового слідства довели, що відповідач ОСОБА_2 ні в чом не винний, гроші, які позивач витратив на захист батька, вони позивачу повернули. Спірна квартира належала в рівних частках їй та чоловіку відповідачу ОСОБА_2 До цієї квартири позивач не має ніякого відношення. Чоловік ніколи не казав, що має намір подарувати квартиру синові, казав лише, що хоче оформити на користь позивача заповіт. Їй відомо, що у грудні 2012 року чоловік з позивачем ходили до приватного нотаріуса ОСОБА_7, проте відповідач казав їй, що у нотаріуса склав заповіт. Позивач протиправно забрав у них всі документи на квартиру, незаконно утримував їх у себе. Звернувшись до БТІ та відділу ЖКГ Луцької міської ради вона лише скористалася своїм правом отримати документи на належне їй нерухоме майно. Ніякі шахрайські дії вони з відповідачем ОСОБА_2 не вчиняли. Вважає, що це позивач разом зі своєю приятелькою приватним нотаріусом ОСОБА_7 ошукали відповідача ОСОБА_2, запевнивши, що він складає заповіт, а не договір дарування. Оспорюваний договір купівлі-продажу вони уклали законно, як власники квартири, відповідач ОСОБА_4 є добросовісним покупцем. Позивач ОСОБА_5 право власності на ? частку квартири не набув, оскільки не зареєстрував його протягом року. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, суду пояснила, що квартиру, розташовану за адресою: м. Луцьк, вул. Потебні 58/33 вона купила у власників на законних підставах, сплативши обумовлену договором суму. Вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по ? частці кожному (а.с. 8, 12).

25.12.2013 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали, а відповідач ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстрований номер 3225 (а.с 59).

При укладенні даного договору приватним нотаріусом ОСОБА_6 було перевірено належність продавцям відчужуваного майна згідно реєстру прав власності на нерухоме майно, а також встановлена відсутність жодних обмежень чи обтяжень щодо відчужуваного майна (а.с. 70-73).

Позивачем ОСОБА_5 на підтвердження своїх вимог пред'явлено договір дарування від 18.12.2012 року, згідно якого відповідач ОСОБА_2 подарував йому 1/2

частину квартири, розташованої за адресою: м. Луцьк, вул. Потебні 58/33 (а.с. 10-11). У даному договорі дарування зазначено, що відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на ? частку квартири підлягає державній реєстрації у комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації».

Позивач вважає, що на підставі даного договору він набув право власності на ? частину вказаної квартири, а тому відповідач ОСОБА_2 не мав права її відчужувати в подальшому.

При цьому, як встановлено судом, позивач після укладення договору дарування право власності на 1/2 частиниу квартири у встановленому законодавством порядку не зареєстрував, що визнається самим позивачем.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Дана норма в імперативній формі встановлює моментом виникнення права власності на нерухоме майно, відчужене за правочином - саме день державної реєстрації права власності на дане майно відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Також відповідно до положень Закону України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції чинній на момент укладення договору дарування), яким визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому встановлено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

В абзаці 2 п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації до закону (ст.334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст.5 ЦК).

При цьому, з приводу посилання позивача на ту обставину, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, суд вважає за необхідне зазначити, що зважаючи на імперативність приписів ч.4 ст. 334 ЦК України та ч. 3 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (який був прийнятий пізніше ЦК України), вказана норма фактично може бути застосовна лише щодо рухомого майна. У разі ж укладення договору дарування нерухомого майна, право власності у обдарованого на це майно виникає не з моменту прийняття дару, а з моменту його державної реєстрації. Дане правило є загальним для будь-якого нерухомого майна та всіх правочинів укладених щодо нього.

Крім того, фактичне прийняття частки квартири в дар позивачем не відбулося. Так, позивач на протязі року не вчинив жодних дій, спрямованих на прийняття в дар об'єкту нерухомості. (реєстрація, оплата комунальних послуг, фактичне проживання, тощо...).

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_5 право власності на підставі договору дарування не зареєстрував, то таке право у нього згідно приписів ч.4 ст. 334 ЦК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не виникло, а відтак право власності відповідача ОСОБА_2 на ? частину квартири не припинилося внаслідок договору дарування. Тобто перехід права власності від відповідача ОСОБА_2 до полизача ОСОБА_5 не відбувся.

Крім того, в своїй позовній заяві позивач як на підставу своїх позовних вимог щодо часткової недійсності договору купівлі-продажу посилається на ч. 3 ст. 215, ст. 228 ЦК України.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України:

-правочини спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

-правочини спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об»єктами права власності українського народу землею як основаним національним багатством, що перебуває під особливою охороню держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочин щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмеження в обігу об»єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об»єктів права, передбачені нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Позивачем та його представником не зазначено в чому саме полягає порушення публічного порядку, допущене відповідачами.

Крім того, завляючи вимогу про визнання правочину недійсним та додатково пославшись на його нікчемність в силу ст. 228 ЦК України, позиачечем не врахувано, що дані обставини є взаємовиключними та не можуть існувати одночасно (правочин не може бути одночасно оспорюваним та нікчемним).

З урахуванням викладеного суд вважає, що передбачених цивільним законодавством підстав для визнання частково недійсним оплатного договору купівлі-продажу від 25.12.2013 року немає, а тому у її задоволенні слід відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди є похідними від основної вимоги про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, а тому задоволенню також не підлягають.

На підставі ст.ст. 182, 334, 772 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої договором відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_9