11 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючий суддя: Качан В.Я.
Судді: Кравець В.А., Шиманський В.Й.
Секретар: Грабова Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участі заінтересованої особи: Головного управління Держземагенства у м. Києві, -
У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, встановлення факту надання 02.09.2005 ОСОБА_3 згоди на відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель із земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2014 року заяву задоволено. Встановлено факт, що 02.09.2005 ОСОБА_3 була надана згода на відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель із земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку на підставі ч. 1 ст. 292 ЦПК України, якою встановлено, що право апеляційного оскарження також мають і особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2014 року та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про юрисдикційність даної справи не було враховано норми закону та пропозиції Верховного Суду України про те, що суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Справа 757/660/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5821/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Козлов Р.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_6, представника заінтересованої особи Головного управління Держземагенства у м. Києві - ОСОБА_7, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 02.09.2005 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_8 було засвідчено справжність підпису ОСОБА_3 на заяві, адресованій Київському міському голові про те, що ОСОБА_3 не заперечує проти відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд із земельної ділянки, АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 Зазначено, що претензій та заперечень з його сторони не буде.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було витребувано із Десятої КДНК матеріали спадкової справи померлого ОСОБА_3, з якої вбачається, що в складі спадкового майна ОСОБА_3 відсутні земельні ділянки, зокрема і земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання про задоволення заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що заява є обґрунтованою та в судовому засіданні встановлено той факт, що 02.09.2005 ОСОБА_3 було надано згоду на відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель із земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, під час вирішення питання щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель із земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було виявлено, що вказана земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_3, який 02.09.2005 заявою надав згоду на відведення цієї земельної ділянки ОСОБА_2

ОСОБА_3 помер.

Оригінал вказаної вище заяви ОСОБА_3 від 02.09.2005 органами земельних ресурсів була втрачена.

У своїй заяві про встановлення юридичного факту ОСОБА_2 посилається на положення ч. 7 ст. 8 ЗУ «Про нотаріат», якою передбачено, що нотаріус має право видавати довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, виключно фізичним і юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

При цьому, положенням ст. 53 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів,посвідчених або виданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання.

З огляду на те, що нотаріальна дія щодо посвідчення підпису ОСОБА_3 на заяві від 02.09.2005 вчинялася щодо відведення земельної ділянки саме ОСОБА_2, тому він також є суб'єктом звернення, тобто щодо нього була вчинена нотаріальна дія.

Таким чином, положеннями ЗУ «Про нотаріат» встановлено позасудовий порядок встановлення факту, що має юридичне значення, шляхом отримання дубліката втраченого або зіпсованого документа, посвідченого або виданого нотаріусом.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відновлення втрачених документів неможлива, як це передбачено частиною 2 ст. 258 ЦПК України, якою чітко визначено, що до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 вбачається, що вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст. 137 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст. 274 ЦПК. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст. 139 ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові

строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Однак, суд першої інстанції вказане положення Закону, ЦПК України та постанови пленуму ВСУ, при вирішенні даного питання, не застосував, у зв'язку із чим дійшов хибного висновку, задовольняючи заяву про встановлення юридичного факту.

Крім того, слід зазначити, із правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 6-885цс15 від 03.02.2016, вбачається, що відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Так, на підставі вимог ст. 292 ЦПК України та вказаної правової позиції ВСУ, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду вказаної апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що 20.10.2006 ОСОБА_3 була надана згода на відведення у користування земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1

Вказана згода ОСОБА_3 на відведення у користування земельної ділянки була надана у вигляді заяви на ім'я Голови КМР, посвідченої державним нотаріусом Шостої КДНК ОСОБА_9 та зареєстрованої в реєстрі № 11-7298.

Із зазначеної заяви вбачається, що ОСОБА_3 просить вважати недійсною попередню заяву, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_8 за номером № 5955 від 02.09.2005.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що згідно зі ст. 14 ЦПК рішення про встановлення

факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом.

З огляду на зазначене, колегією суддів встановлено, що оформлення права власності на підставі оскаржуваного рішення порушує права та інтереси ОСОБА_1

Враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції невірно задоволено заяву ОСОБА_2, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги положення ст. 53 ЗУ «Про нотаріат», ч. 2 ст. 258 ЦПК України та постанову Пленуму ВСУ, а також оскаржуване рішення порушує права та законні інтереси ОСОБА_1

За таких обставин, рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участі заінтересованої особи: Головного управління Держземагенства у м. Києві скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні вимог заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участі заінтересованої особи: Головного управління Держземагенства у м. Києві - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: