Ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Ладижинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_3, третя особа - відділ Держземагаенства у м. Ладижин Вінницької області, про усунення перешкод шляхом скасування рішення міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Ладижинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом скасування рішення міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що при передачі відповідачу ОСОБА_3 у власність земельних ділянок, не було враховано право ОСОБА_1 на земельну ділянку і внаслідок чого було створено для останнього перешкоди в отриманні державного акта на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)громадяни та юридичні особинабувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Судами встановлено, що відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, виданих Ладижинською міською радою Вінницької області 29 жовтня 2010 року ОСОБА_2 на праві власності належать земельні ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та площею 0,0750 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 відповідно до державних актів серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4, виданих Ладижинською міською радою 04 жовтня 2011 року на підставі рішення від 17 серпня 2010 року, є власником земельних ділянок площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та площею 0,0338 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_2.

Згідно виписки з рішення Ладижинської міської ради Вінницької області № 411 від 01 червня 2007 року «Про надання земельних ділянок у власність», ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,175 га, яка розташована по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства й зобов'язано останнього замовити виготовлення технічної документації по складанню державних актів на право власності у відповідних землевпорядних організаціях.

Відповідно ч. 1 ст. 125 , ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на час прийняття вказаного рішення міської ради) право власності на земельну ділянку виникає з моменту отримання державного акта та його державної реєстрації.

Отже, зазначені вище норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності.

Судами достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 під час реалізації свого права на отримання земельної ділянки, не виготовив у повному об'ємі технічну документацію та не передав на розгляд міської ради відповідні документи для посвідчення його права власності на земельну ділянку та отримання державного акта на посвідчення цього, чим допустив порушення вимог п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02 квітня 2013 року, постановленої за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, встановлено, що відповідно до протоколу погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 10 червня 2008 року, складеного на виконання рішення міської ради та абрису зовнішніх меж земельної ділянки землекористувача ОСОБА_1, суміжними землекористувачами останнього є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Також установлено, що земельна ділянка площею 0,175 га, що розташована по АДРЕСА_1 та була виділення рішенням міської ради ОСОБА_1 не межує з земельними ділянками, які належать на праві власності ОСОБА_3

Із наданих відділом Держкомзему в місті Ладижин Вінницької області витягів кадастрових планів та викопіювань вбачається, що земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не суміщаються та не накладаються одна на одну.

Частина перша ст. 15 ЦК Українизакріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК Українизахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 ст. 155 ЗК Українипередбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

На час розгляду даної справи, технічна документація ОСОБА_1 до органів місцевого самоврядування не подавалася та державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з відсутності порушень прав позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки останнім не було виготовлено технічну документацію та не було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та він не позбавлений можливості реалізувати своє право на отримання виділеної йому земельної ділянки у власність.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому, судами як першої так і апеляційної інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За таких обставин, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки висновки судів зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко