УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 04 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_5 900 доларів США, що еквівалентно 19836 грн, пеню у сумі 8219,17 грн, 3% річних - 2008,16 грн та проценти за користування коштами у розмірі 7636,45 грн.

Мотивував вимоги тим, що 02 лютого 2012 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено усний договір позики, згідно якого відповідач отримав від ОСОБА_4 позику в сумі 900 доларів США на строк до 19 березня 2012 року. Даний договір оформлений розпискою. Оскільки, відповідач кошти не повернув, взяті на себе зобов'язання не виконав, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 04 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

Представник позивача, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Дослідившиматеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідност. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до розписки від 02 лютого 2012 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4кошти у розмірі 900 доларів США, які зобов'язувався повернути у строк до 19 березня 2012 року

Позивачу стало відомо про порушення його прав 20 березня 2012 року і строк позовної давності для звернення до суду з позовом закінчився 20 березня 2015 року.

Позов поданий 04 серпня 2015 року. У позовній заяві ОСОБА_4 не ставив питання поновлення строку позовної давності, у ході розгляду справи у суді першої інстанції поважних причин пропуску строку позовної давності не зазначив.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач в ході розгляду справи судом першої інстанції в письмових запереченнях від 19 серпня 2015 року вказував про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України

Місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначено, не повідомлено про наявність об'єктивних та непереборних перешкод, які б заважали останньому своєчасно звернутися до суду з вимогами про стягнення заборгованості в межах строків позовної давності, тому відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України, суди дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи позивача щодо переривання строку позовної давності не знайшли свого підтвердження при перевірці матеріалів справи. Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 04 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька
І.М. Фаловська