Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/564/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1 Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

05.04.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Сукач Т.О., Мурашка С. І.

при секретареві: Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 липня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 785 000,00 грн. на строк до 31 грудня 2013 року, що підтверджується борговою розпискою. Вказав, що грошові кошти одержані ним не були. Він лише виступив гарантом виконання зобовязань свого співробітника ОСОБА_4, який надавав відповідачеві посередницькі послуги. Тобто, даний договір є фіктивним, а тому на підставі ст. 234 ЦК України просив визнати його недійсним. У подальшому позивач змінив підстави позову. Вказував, що даний правочин сторонами вчинено з метою приховання іншого правочину, а саме договору поруки, тобто спірний договір був удаваним. Крім того, боргова розписка була складена та підписана ним під впливом морального тиску, що підтверджується аудіозаписом розмови між ним та відповідачем у присутності свідків. У звязку з чим просив визнати договір позики недійсним на підставі ст.ст.231, 235 ЦК України.

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у позові.

Заслухавши доповідача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором.

З матеріалів справи убачається та підтверджується письмовими доказами по справі, що згідно з розпискою від 25.07.2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 борг у сумі 785 000,00 грн. та зобов'язався повернути до 31.12.2013 року (а.с.103).

У визначений договором строк позивач своїх договірних зобов'язань не виконав, кошти відповідачеві не повернув.

Колегія суддів погоджується висновком суду про недоведеність позовних вимог, оскільки вони відповідають вимогам закону та ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Підписання боргових розписок позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця грошових коштів у сумі, зазначеній у даній розписці.

За змістом положень ч.1 ст.1053 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Скориставшись своїм правом позивач звернувся із вказаним позовом про визнання укладеного договору позики недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

ОСОБА_2 не надано безспірних, достовірних, належних і допустимих доказів про те, що письмова розписка, складена і підписана від його імені була написані під фізичним чи психічним тиском ОСОБА_3 або іншої особи.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а, отже, і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аудіозапис розмови, який вже був предметом розгляду в суді першої інстанції, та якому надана належна правова оцінка рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 04 лютого 2015 року (а.с.22-24, 33-36), яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено, не є належним доказом у справі.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У судовому засіданні апеляційного суду порушення судом першої інстанції порядку дослідження доказів не встановлено.

Крім того, п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до вимог ст.553 ЦК України за договором поруки, про укладення якого зазначає позивач, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Посилаючись на те, що насправді між сторонами було укладено договір поруки, а не договір позики, позивач не надав суду жодного обґрунтованого пояснення з приводу того, хто ж у даному зобовязанні був боржником, а хто - кредитором, перед ким поручався позивач та за кого за належне виконання цією особою свого обовязку.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції на підставі досліджених та належно оцінених відповідно до ст.212 ЦПК України доказів, вірно встановлено, що ОСОБА_2 не довів, що розписка, яка є підтвердженням укладення договору позики, написана ним під загрозою фізичного тиску з боку відповідача або інших осіб, або що даний правочин є удаваним, та дійшов правильного висновку про недоведеність його позовних вимог та відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним з підстав, передбачених ст.ст.231, 235 ЦК України.

Такий висновок суду є обґрунтованими та узгоджуються з письмовими доказами по справі, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі судове рішення відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвалаб апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий: О.І. Чельник

Судді: Т.О. Сукач

ОСОБА_5