АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/237/16-ц 22-ц/774/780/К/16
Справа № 213/237/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/780/К/16 суддя Мазуренко В.В.
Категорія - 26 ( ІІІ ) Доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - Ханбір Тетяни Олександрівни,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 18 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо- збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПівдГЗК») про стягнення моральної шкоди, в зв'язку з ушкодження здоров'я, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, що підтверджується копією трудової книжки. Висновком МСЕК від 22.12.2015 року йому первинно було встановлено втрату професійної працездатності, в зв'язку з професійним захворюванням в розмірі 30 %, визнано інвалідом 3 групи. Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах перевищення гранично - допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 124 020 грн., без утримання податку на доходи з фізичних осіб.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 18 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та на корись держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача, оскільки вважає рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, судом не повно з'ясовані обставини справи та присутня невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції, всупереч нормам ст..3 Конституції України, якою передбачено, що людина її життя та здоров'я в Україні є найвищою цінністю, призначив незначну суму компенсації за спричинену моральну шкоду, при цьому не взявши до уваги, що професійне захворювання у позивача виникло виключно з вини відповідача; тривалість праці позивача в умовах впливу шкідливих факторів впродовж більше 20 років та 10 місяців; ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30% безстроково, що є високим відсотком та того, що така втрата працездатності встановлена медико - соціальною експертною комісією на безстроковий термін, що в свою чергу засвідчує те, що стан здоров'я позивача ніколи не покращиться, встановлення позивачу 3 групи інвалідності.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до норм чинного законодавства позивач при працевлаштуванні був проінформований про шкідливі умови праці проте добровільно виконував такі роботи; відсутність обов'язку ПАТ "ПівдГЗК" відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві; відсутність доказів, які підтверджують факт спричинення моральної шкоди та вину відповідача у її настанні; ступінь вини самого позивача у виникненні в нього професійного захворювання; розмір моральної шкоди необґрунтований, завищений та не відповідає розумності, виваженості та справедливості.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційних скарг та заперечень на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ПівдГЗК» підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оскаржується, що ОСОБА_1, згідно копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, працював на підприємстві відповідача ПАТ «ПівдГЗК» машиністом екскаватора, електозварювальником, електрогазозварником, помічником машиніста екскаватора. (а.с. 13-15)

11.09.2015 року звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 15- зворот)

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 13.10.2015 року, ОСОБА_1 було встановлено діагноз: хронічна радикулопатія L4- S1 ліворуч в стадії загострення зі значними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим компонентом. Супутній: ІХС (дифузійний кардіосклероз), гіпертонічна хвороба -ІІ ст., ст. 2, СР 0-І ст., ризик 3-4. Сечо-ком'яна хвороба в анамнезі. Стан після вертебропластики.

Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П - 4 від 09 листопада 2015 року, встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є робота на протязі 21 років 05 місяців, з яких 20 років 10 місяців в умовах, впливу на організм шкідливих факторів.

Висновком МСЕК від 22.12.2015 року йому первинно було встановлено втрату професійної працездатності, в зв'язку з професійним захворюванням в розмірі 30% безстроково, встановлено 3 групу інвалідності. Встановлено потребу у забезпеченні лікарськими засобами, ВМП, санітарно курортному лікуванні, праця звичайна /а.с.7-6/.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 153 КЗпП України, передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09.11.2015 року, що складено відповідною комісією та затвердженого головним державним санітарним лікарем міста Кривого Рогу, Криворізького та Широківського районів Дніпропетровської області, встановлено що професійне захворювання виникло за наступних обставин: працюючи машиністом екскаватора РУ (17.09.2007 - 18.06.2014р) в ВАТ ПівдГЗК (з 20.01.2014р. ПАТ ПІВДГЗК) внаслідок недосконалості робочого місця, виконував роботи пов'язані з впливом фізичного навантаження та загальної вібрації, які перевищували нормативні показники. Працюючи електрозварником рудника (01.10.1973 - 25.01.1974р.) електрозварником ручного зварювання рудника (27.07.1977 - 25.08.1978), електрозварником РУ (29.08.1986 - 15.06.1988; 03.02.1989р. - 28.02.1994р.) та помічником машиніста екскаватора РУ (10.09.2001 - 2007) у ВАТ ПівдГЗК (з 20.01.2014 ПАТ ПІВДГЗК) виконував роботи в умовах впливу підвищеного фізичного навантаження та загальної вібрації (крім періодів 01.10.1973-25.01.1974, 27.07.1977-25.08.1978, 29.08.1986-15.06.1988, 03.02.1989 - 28.02.1994р), яка перевищувала нормативні показники. (а.с.5-6).Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав 20 років 10 місяців.

Відповідно до п. 17 вказаного акту причиною виникнення у позивача професійного захворювання є наступне: в наслідок недосконалості робочого місця, виконував роботи пов'язані з впливом фізичного навантаження та загальної вібрації, які перевищували нормативні показники.(а.с. 6)

Як вбачається з п. 19 Акту розслідування професійного захворювання від 09.11.2015 року, встановлено що враховуючи роботу роботи ОСОБА_1 впродовж 20 років, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів та неодноразову зміну керівництва структурних підрозділів підприємства, встановити конкретних осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи, є неможливим.

Проте, порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено самим Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 09.11.2015 року, а тому доводи відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу безпідставні.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі про обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні та ступінь вини самого позивача у виникненні у нього професійного захворювання, не знімають з відповідача обов'язку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" й нести відповідальність в установленому законом порядку за їх невиконання.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Доводи представника відповідача про відсутність обов'язку ПАТ "ПівдГЗК" відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності " від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, не передбачала у 2015 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров'я Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, враховуючи викладене й те, що, право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я ОСОБА_1, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, виникло у позивача з грудня 2015 року, тобто з моменту встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України "Про охорону праці ", а не відповідно до положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", норми якого є спеціальними.

Необґрунтованими й такими, що суперечать нормам діючого законодавства, вважає колегія суддів доводи апелянта, щодо недоведеності та не надання позивачем доказів, щодо підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди відповідачем. Так відповідно до висновку Верховного Суду України викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 р., законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Наведене положення закону суди під час розгляду справи не врахували (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 р. у справі № 6-183цс14).

У зв'язку із чим доводи апелянта про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, спростовуються вищевикладеним та самими матеріалами справи. Крім того, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Враховуючи зазначене колегія суддів відхиляє доводи ПАТ «ПівдГЗК» викладені в апеляційній скарзі, з підстав їх недоведеності та безпідставності.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди необґрунтований та значно занижений. Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд прешої інстанції не в повній мірі врахував роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках (позивач втратив 30% професійної працездатності, безстроково та визнаний інвалідом ІІІ групи) тривалість праці позивача на протязі 20 років 10 місяців в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 10 000 гривень до 20 000 гривень.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307 п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства " Південного гірничо- збагачувальний комбінат " - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 18 лютого 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо- збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 10 000 (десяти тисяч) гривен до 20 000 (двадцяти тисяч) гривен.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська