АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Інституту Кримінально - виконавчої служби Круглової Анни Євгеніївни на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Інституту кримінально - виконавчої служби, Державної пенітенціарної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до Інституту кримінально - виконавчої служби, Державної пенітенціарної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Поновлено ОСОБА_5 на посаді завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту Кримінально - виконавчої служби з 01 травня 2015 року.

Стягнуто з Інституту Кримінально - виконавчої служби на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2015 року по 27.01.2016 року в розмірі 70 072, 45 грн.

Стягнуто з Інституту Кримінально - виконавчої служби на користь держави судовий збір в розмірі 1 187, 92 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача Інституту Кримінально - виконавчої служби Круглова Анна Євгеніївна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що на підставі наказу голови Державної пенітенціарної служби України від 27.11.2014 року було затверджено перелік змін у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби, відповідно до якого скорочено 207 посад з одночасним введенням лише 151 посади, в тому числі, було скорочено кафедру спеціальної підготовки Інституту Кримінально - виконавчої служби та створено нову кафедру спеціальної підготовки Інституту Кримінально - виконавчої служби. У зв'язку з майбутнім скороченням штату працівників, ОСОБА_5, за два місяці, під особистий підпис було повідомлено про майбутнє можливе його звільнення із займаної посади завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби. На виконання вимог КЗпП України та з урахуванням особистої характеристики ОСОБА_5, в тому числі, наявності в нього дисциплінарного стягнення, відсутності заохочень за успіхи в роботі, наявності прогулів, тривалого перебування на лікарняних, наявності зауважень щодо строків і якості виконання дорученої йому роботи, Інститутом кримінально - виконавчої служби йому було запропоновано вакантні посади, що відповідали його кваліфікаційному рівню (викладач кафедри спеціальної підготовки та старший викладач кафедри спеціальної підготовки). Проте, позивач відмовився від запропонованих йому посад, а тому його було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати. У зв'язку з чим, вважає, що звільнення ОСОБА_5 з займаної ним посади відбулося з дотриманням усіх вимог діючого трудового законодавства. Також, зазначає, про безпідставність висновків суду 1-ї інстанції про недотримання відповідачем положень КЗпП України щодо попередження державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівників із зазначенням їх професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Так, 03.12.2014 року Інститутом кримінально - виконавчої служби до Солом'янського районного центру зайнятості було направлено звітність за формою 4-ПН про заплановане масове вивільнення працівників. Більше того, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 70 072,45 грн., судом 1-ї інстанції не зазначено чи повинен відповідач утримати з вказаної суми на користь державного бюджету ПДФО та ЄСВ, як і не зазначено чи потрібно повертати грошову компенсацію за всі невикористані дні відпустки. Під час обчислення заробітку за час вимушеного прогулу суд 1-ї інстанції не врахував, що при поновленні на роботі працівник втрачає право на вихідну допомогу, а тому суми присуджених виплат зменшуються на суму виплаченої вихідної допомоги. Проте, присуджений судом 1-ї інстанції до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 70 072,45 грн., не зменшено на суму виплаченої позивачу вихідної допомоги.

В судовому засіданні представник відповідача Інституту кримінально - виконавчої служби Кіслова Алла Сергіївна повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник Державної пенітенціарної служби України Павличенко Ольга Володимирівна також повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін, так як воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу №104 о/с від 31.08.2012 року, ОСОБА_5 з 03.08.2012 року було призначено на посаду доцента кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби на строк до 31.07.2013 року.

На підставі наказу №138 о/с від 29.08.2013 року, ОСОБА_5 з 01.08.2013 року призначено на посаду доцента кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби за контрактом на строк до 31.07.2014 року.

Згідно наказу №91/ос-13 від 11.11.2013 року, ОСОБА_5 з 11.11.2013 року переведений на посаду завідувачакафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби.

Наказом голови Державної пенітенціарної служби України №729/ОД-14 від 27.11.2014 року про організаційно-штатні питання було затверджено перелік змін у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби, затвердженому наказом Державної пенітенціарної служби України «Про затвердження штату Інституту кримінально-виконавчої служби» (зі змінами) №318 від 17.08.2011 року, згідно з додатком до наказу.

Додатком до наказу голови Державної пенітенціарної служби України №729/ОД-14 від 27.11.2014 року затверджено перелік змін у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби, яким, зокрема, скорочуються всі 62 посади науково-педагогічного складу, в тому числі старший науково-педагогічний склад в кількості 56 посад та фахівці в кількості 6 посад, а також 6 кафедр Інституту Кримінально - виконавчої служби, а саме: соціально-гуманітарних дисциплін, загально-юридичних дисциплін, кримінально-правових дисциплін, кримінально-виконавчого права, пенітенціарної педагогіки та психології, спеціальної підготовки (а.с.113).

З даного переліку також вбачається, що на базі скороченої кафедри спеціальної підготовки Інституту Кримінально - виконавчої служби було створено нову кафедру спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби та введено на даній кафедрі 11 посад, а саме: начальника кафедри (завідувача кафедри) 1 посаду (особа має мати звання полковника внутрішньої служби та/або підполковника внутрішньої служби), доцента 2 посади (особа має мати звання полковника внутрішньої служби), старшого викладача 4 посади (особа має мати полковника внутрішньої служби та/або підполковника внутрішньої служби), викладача 3 посади (особа має мати звання майора та/або підполковника внутрішньої служби), лаборанта 1 посада (а.с.116).

03.12.2014 року Інститутом кримінально - виконавчої служби до Солом'янського районного центру зайнятості було направлено звітність за формою 4-ПН про заплановане масове вивільнення працівників, у зв'язку із змінами у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби.

04.12.2014 року ОСОБА_5 під підпис попереджено про майбутнє можливе звільнення з займаної ним посади, у зв'язку з наказом голови Державної пенітенціарної служби України №729/ОД-14 від 27.11.2014 року про затвердження переліку змін у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби.

В період з 29.12.2014 року по 27.01.2015 року позивач перебував у відпустці, а в період з 27.01.2015 року по 05.02.2015 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності серії № та наказами про відпустку № від року.

06 лютого 2015 року комісією Інституту кримінально - виконавчої служби було складено акт, з якого вбачається, що ОСОБА_5 було запропоновано наступні вакантні посади: викладача кафедри спеціальної підготовки, провідного інспектора методичного відділу, методиста методичного відділу.

Цього ж дня, 06 лютого 2015 року комісією Інституту кримінально - виконавчої служби було складено акт про те, що ОСОБА_5 відмовився від ознайомлення з матеріалами, у яких йому запропоновано вакантні посади.

20 лютого 2015 року було отримано згоду профспілкового комітету Інституту кримінально - виконавчої служби на звільнення ОСОБА_5 з займаної ним посади у зв»язку зі скороченням штату працівників.

24 лютого 2015 року ОСОБА_5 на ім'я голови Державної пенітенціарної служби України було направлено скаргу на неправомірні дії керівництва Інституту кримінально - виконавчої служби щодо запропонованих йому вакантних посад, просив вирішити питання про перепризначення його на посаду завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби.

За результатами розгляду даної скарги, 05 березня 2015 року Державною пенітенціарною службою України на ім'я позивача було направлено відповідь на скаргу, в якій повідомлено, що листом від 23.02.2015 року керівництво Інституту кримінально - виконавчої служби зобов'язано запропонувати ОСОБА_5 наявні вакантні посади.

В період з 09.02.2015 року по 18.03.2015 року позивач перебував на лікарняному.

19 березня 2015 року комісією Інституту кримінально - виконавчої служби було складено акт, з якого вбачається, що ОСОБА_5 було запропоновано наступні вакантні посади: викладача кафедри спеціальної підготовки та старшого викладача кафедри спеціальної підготовки.

Цього ж дня, 19 березня 2015 року комісією Інституту кримінально - виконавчої служби було складено акт про відмову ОСОБА_5 від ознайомлення з матеріалами, у яких йому запропоновано вакантні посади.

20 березня 2015 року відбулося засідання кадрової комісії Інституту кримінально - виконавчої служби, оформлене протоколом № 9, на якому ухвалили, що, з урахуванням категоричної відмови ОСОБА_5 від запропонованих йому посад, клопотати перед керівництвом апарату Державної пенітенціарної служби України про його звільнення з інституту.

На ім'я голови Державної пенітенціарної служби України начальником Інституту кримінально - виконавчої служби було направлено подання про звільнення з посади завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби ОСОБА_5.

30 квітня 2015 року головою Державної пенітенціарної служби України було видано наказ №57/ос-15 про звільнення ОСОБА_5 з посади завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби (п.1 ст. 40 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати.

05 травня 2015 року комісією Інституту кримінально - виконавчої служби було складено акт про відсутність ОСОБА_5 на роботі в період з 14 год.00 хв. по 17 год.20 хв.

05.05.2015 року комісією Інституту кримінально - виконавчої служби було складено акт про відмову ОСОБА_5 о 17 год.25 хв. від ознайомленням з наказом про звільнення №57/ос-15 від 30.04.2015 року та від отримання трудової книжки.

З наказу про звільнення № 57/ос-15 від 30.04.2015 року вбачається, що позивач ознайомився з даним наказом 06.05.2015 року з запереченнями.

02 червня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до Інституту кримінально - виконавчої служби, Державної пенітенціарної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позовні вимоги, поновлюючи ОСОБА_5 на посаді завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби з 01 травня 2015 року та, стягуючи з Інституту кримінально - виконавчої служби на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2015 року по 27.01.2016 року в розмірі 70 072,45 грн., суд 1-ї інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, звільнення позивача з займаної ним посади відбулося з порушенням вимог законодавства про працю, а тому є всі правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам справи, дослідженим в судовому засіданні доказам та вимогам закону з огляду на наступне.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП України встановлено вичерпний перелік підстав, які дають переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із скороченням чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва.

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За приписами ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

З системного аналізу вказаних положень закону вбачається, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав наведені вище вимоги КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З досліджених доказів вбачається, що на підставі наказу голови Державної пенітенціарної служби України №729/ОД-14 від 27.11.2014 року про організаційно-штатні питання було затверджено перелік змін у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби, а саме: із штатного розпису було виведено 207 посад з одночасним введенням лише 151 посади, зокрема скорочено всі 62 посади науково-педагогічного складу, в тому числі, старший науково-педагогічний склад в кількості 56 посад та фахівці в кількості 6 посад.

У строки встановлені КЗпП України, за два місяці, відповідачем було попереджено позивача про зміни у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби, про скорочення займаної ним посади, та про майбутнє можливе звілнення його з займаної ним посади та отримано згоду виборного органу первинної профспілкової організації.

На виконання вимог ст.49-2 КЗпП України представниками Інституту кримінально-виконавчої служби було запропоновано позивачу переведення, в межах однорідних професій і посад, на інші вакантні посади в Інституті кримінально - виконавчої служби, а саме: викладач кафедри спеціальної підготовки та старший викладач кафедри спеціальної підготовки, які відповідали кваліфікаційному рівню ОСОБА_5, його освіті та досвіду роботи. Позивач відмовився від переведення на запропоновані йому посади.

Проте, відповідачами не в повному обсязі було виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП України, так як не було запропоновано позивачу всіх, вакантних на момент його звільнення , у інституті посад, в межах однорідних професій і посад, які займав позивач, а саме - не було запропоновано посаду завідувача кафедри спеціальної підготовки, яка була наявна у новому штатному розписі інституту, була вакантна на момент звільнення позивача за скороченням штату. Позивач відповідав кваліфікаційним вимогам щодо вказаної посади, так як з листопада 2013 року працював на посаді завідуючого кафедри та був згоден працювати на вказаній посаді .

З досліджених судом доказів та пояснень сторін судом вірно встановлено, що в новому штатному розписі Інституту Кримінально - виконавчої служби, затвердженому в додатку до наказу Державної пенітенціарної служби України від 27.11.2014 року, також є кафедра спеціальної підготовки з кількісним складом посад - 11, а саме: начальник кафедри ( завідувач кафедри)- 1 посада; доцент - 2; старший викладач - 4; викладач - 3; лаборант - 1.

На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України позивачу при звільненні з посади завідуючого кафедри спеціальної підготовки були запропоновані лише частина із вакантних посад, які він може займати відповідно до своєї кваліфікації, а саме: 06 лютого 2015 року були запропоновані посади- викладача кафедри спеціальної підготовки, провідного інспектора методичного відділу, методиста методичного відділу. Після подання ОСОБА_5 24 лютого 2015 року скарги на ім'я голови Державної пенітенціарної служби України на неправомірні дії керівництва Інституту кримінально - виконавчої служби щодо запропонованих йому вакантних посад, 19 березня 2015 року ОСОБА_5 було запропоновано вакантні посади викладача кафедри спеціальної підготовки та старшого викладача кафедри спеціальної підготовки. Вільна станом на день звільнення позивача посада завідувача кафедри спеціальної підготовки ОСОБА_5 відповідачем, в порушенні вимог ст. 49-2 КЗпП України, запропонована не була.

Доводи представника Інституту кримінально - виконавчої служби про те, що посада завідувача кафедри спеціальної підготовки, яка була введена за новим штатним розписом і дійсно була вільною на день звільнення позивача, йому запропонована не була, оскільки ОСОБА_5 не відповідав кваліфікаційним вимогам до вказаної посади, передбаченим в Положенні про кафедру спеціальної підготовки Інституту кримінально - виконавчої служби, а саме, щодо наявності стажу управлінської діяльності не менше трьох років, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону, оскільки Положення про кафедру спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби, на яке посилається представник інституту, було затверджено лише 02 вересня 2015 року, тобто, через чотири місяці після звільнення позивача, і не могло бути застосовано на момент його звільнення.

Вказані обставини та досліджені докази свідчать про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо порушення вимог п.1 ст. 40 , ст.. 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_5 з посади завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби та про наявність підстав для його поновлення на вказаній посаді.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так як ОСОБА_5 був звільнений з займаної ним посади з порушенням вимог законодавства про працю, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що його слід поновити на роботі на посаді завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби з 01.05.2015 року та стягнути з Інституту Кримінально - виконавчої служби на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2015 року по 27.01.2016 року в розмірі 70 072, 45 грн., що обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача на посаді, з якої він був звільнений.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції повно та об»єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_9

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про незрозумілість та неправильність зробленого судом розрахунку заробітної плати ОСОБА_5 за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2015 року по 27.01.2016 року в розмірі 70 072, 45 грн., так як він обчислений судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача на посаді, з якої він був звільнений, яка, відповідно до довідки головного бухгалтера інституту ОСОБА_10 становить 378,77 грн. Сплата обов»язкових платежів до бюджету здійснюється роботодавцем і судом при визначенні розміру середньої заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період вимушеного прогулу, судом не відраховувались, що відповідає вимогам закону та наведеним в рішенні суду розрахункам.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача Інституту Кримінально - виконавчої служби Круглової Анни Євгеніївни відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: