РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року. м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого Притуляка С. А.

при секретарі Коверченковій М.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3, через свого представника за довіреністю ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілляпро відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 07.10.2013р. року перебував у трудових відносинах з відповідачем, під час виконання своїх трудових обов'язків, отримав травму у вигляді часткового пошкодження задньої і передньої хрестоподібних звязок, розрив заднього рогу медіального меніску з формуванням параменискальної кісти, часткового пошкодження сухожиль полуперепончатої, портняжної, тонких мязів з формуванням перитендинарної кістки синовіт, хондромантозне тіло в задніх відділах порожнини суглоба, внаслідок чого, висновком МСЕК від 04.11.2015 року йому встановлено 25% втрати професійної працездатності.

Позивач зазначає, що вказаною травмою йому була причинена моральна шкода, яка полягає у фізичному болю, душевних стражданнях, тривалих змінах звичайних життєвих зв'язків, необхідністю систематичного звернення за медичною допомогою.

Позивач у судові засідання не зявлявся, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, та довірив представляти його інтереси уповноваженому за довіреністю представнику ОСОБА_1 Крім того, у письмовій заяві від 19.02.2016р. він зазначив, що не може бути присутнім у судових засіданнях, у звязку із виїздом за межі України для працевлаштування. Також зазначив, що заява про відсутність моральної шкоди від нещасного випадку на виробництві була підписана під психологічним тиском керівництва відповідача, оскільки на той момент позивач ще перебував із відповідачем у трудових відносинах.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні та наданих письмових поясненнях проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, внаслідок виробничої травми. Також представник відповідача зазначав, що нещасний випадок стався з вини позивача, оскільки він порушив вимоги законодавства з охорони праці, інвалідність йому не встановлено, він продовжував працювати після отриманої травми, під час укладання трудового договору позивач був ознайомлений з умовами праці. Крім того, травму позивачем було отримано не на робочому місці, а по дорозі до нього. До того ж між позивачем та відповідачем було укладено угоду про відсутність факту моральної шкоди №56 від 21.11.2014р., в якій позивач засвідчив факт відсутності будь-яких психологічних переживань та моральної шкоди, внаслідок нещасного випадку 12.07.2014р.

Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено, що згідно з трудовою книжкою позивача, він з жовтня 2013 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи різні посади. Звільнений за згодою сторін 16.10.2015р.

Згідно акту проведення розслідування нещасного випадку від 16.07.2014р., 12.07.2014р. у 1 зміну о 06:00 год. начальником дільниці конвеєрного транспорту №4 ОСОБА_4 був виданий наряд ланці робітників з 4 чоловік, до складу якої входив прохідник ОСОБА_3, на прибирання породи, розробку та кріплення уклону пласта 1-2-1 горизонту 107 метрів на ПК-68 та проведений інструктаж на тему «Надання першої медичної допомоги», по картам ризику «Кріплення гірничої виробки». Відповідальним за безпечне ведення робіт був призначений майстер гірничий дільниці конвеєрного транспорту №4 ОСОБА_5 О 07:00 год., спустившись у шахту по стовбуру №17 «біс», робітники пересувалися по північному корінному штреку пласта 1-3 горизонту 107 метрів на людський хідник пласта 1-3 горизонту 107 метрів на горизонт 5500 метрів для подальшого транспортування у кареті механізованої доставки людей на свої робочі місця. На ПК-5 північного корінного штреку пласта 1-3 горизонту 107 метрів прохідник ОСОБА_3 оступився на трапах та впав на праве коліно. Прохідник ОСОБА_6, який йшов попереду нього, почувши крик, обернувся та побачив ОСОБА_3, який сидів на підошві виробки. Підійшовши до потерпілого, ОСОБА_6 допоміг йому піднятися та супроводив його до стовбуру №17 «біс», після чого доповів про нещасний випадок майстру гірничому ОСОБА_5 По виїзду на поверхню та огляду у поверхневому оздоровчому пункті шахти, ОСОБА_3 був транспортований у приймальне відділення Добропільської лікарні інтенсивного лікування. Причиною нещасного випадку стала особиста необережність потерпілого під час пересування по гірничій виробці, чим порушив ст..14 Закону України «Про охорону праці». Організаційні та технічні причини відсутні. За результатами розслідування, комісія дійшла висновку про те, що нещасний випадок з ОСОБА_3 повязаний з виробництвом та підлягає відповідному обліку зі складанням акту за формою Н-1.

У звязку з отриманою 12.07.2014р. травмою коліна, позивач проходив медичне лікування та обстеження, а 04.11.2015р. довідкою МСЕК серія АБ №0040184 позивачеві встановлена ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 25% у зв'язку з нещасним випадком на виробництві від 12.07.2014р., вказано, що мається потреба у медикаментозному лікуванні.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом матеріалами справи і сторонами не оспорювалися.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Статтею 158 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, страти нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

З огляду на наведене, приймаючи до уваги такі засадничі положення ст.3 ЦК України, як справедливість, добросовісність та розумність, стає очевидним те, що внаслідок травми, яка змусила позивача лікуватися та стала причиною часткової втрати працездатності, позивачеві, безумовно, було завдано фізичного болю та страждань, які підпадають під визначення моральної шкоди, встановлене у ст.23 ЦК України.

При цьому, з огляду на наведені вище норми чинного законодавства, суд критично оцінює заперечення представника проти позову, мотивовані тим, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, внаслідок виробничої травми; нещасний випадок стався з вини позивача; продовження працювати після отриманої травми; ознайомлення позивача з умовами праці, а також тим, що травму позивачем було отримано не на робочому місці, а по дорозі до нього.

Також суд вважає безпідставними та юридично не спроможними доводи представника відповідача щодо укладання між сторонами угоди про відсутність факту моральної шкоди №56 від 21.11.2014р., в якій позивач засвідчив факт відсутності будь-яких психологічних переживань та моральної шкоди, внаслідок нещасного випадку 12.07.2014р., з огляду на наступне.

Згідно ст..269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля.

За приписами ст..270 ЦК України, цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею. Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених цим Кодексом та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ст..274 ЦК України).

Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними (п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.1-2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, приймаючи до уваги обмеження права позивача на відшкодування моральної шкоди, погіршення його становища угодою про відсутність факту моральної шкоди №56 від 21.11.2014р. та її невідповідністю ч.1 203, ст.ст. 269, 274 ЦК України, дана угода є нікчемною та не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Щодо визначення розміру моральної шкоди, суд, з огляду на те, що позивач не скористався своїм правом брати участь у судових засіданнях і, як наслідок цього, неможливість проведення судової експертизи для визначення розміру завданої йому моральної шкоди, керується власним внутрішнім переконанням.

Виходить із фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених позивачу моральних страждань, принципів справедливості та розумності, а також з того, що позивач має порушення здоров'я зі стійким розладом функцій організму, обумовленими травмою, отриманою на виробництві, моральними стражданнями.

При цьому суд враховує, що внаслідок отриманої травми позивач не позбавлений можливості працювати в подальшому ступінь втрати професійної працездатності становить 25%, нещасний випадок з ним стався, в тому числі і з його вини, у звязку з недотриманням вимог законодавства з охорони праці.

У зв'язку із зазначеним, суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає сума в розмірі 5000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд, з урахуванням вимог Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" та обсягу фактично наданих послуг (підготовка позовної заяви) та погодинної участі у судових засіданнях особи, яка надавала правову допомогу (близько трьох годин), вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1200,00 грн. в якості відшкодування судових витрати на правову допомогу.

Керуючись ст. ст.153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.ст.23, 1193 ЦК України, ст.ст. 5, 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. та 1200,00 грн. в якості відшкодування судових витрати на правову допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля на користь Державного юджету судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення ухвалено, оформлено і підписано в нарадчій кімнаті суддею.

Суддя Притуляк С.А.

08.04.2016