АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6042/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Дуда О.О,
Провадження № 22-ц/789/631/16 Доповідач - Костів О.З.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2015 року та додаткове рішення від 10 березня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у публічному акціонерному товариству «Банк Форум» ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2014 року ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Банк Форум» ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що згідно укладеного між АКБ «Форум» в особі відділення Тернопільської філії АКБ «Форум» та ОСОБА_1 04 серпня 2008 року кредитного договору, АКБ «Форум» надав останньому кредит на споживчі цілі у розмірі 4300.00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 24% річних, зі строком повернення не пізніше 02 липня 2010 року, а ОСОБА_1 зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені договором. Зобов»язання ОСОБА_1 за кредитним договором були забезпечені договором поруки, укладеним з ОСОБА_4 Відповідач неналежним чином не виконував взяті на себе зобовязання згідно кредитного договору, внаслідок чого станом на 21 лютого 2014 року заборгованість становить 37589.87 грн., з яких: 1930.60 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 17062.64 грн. - борг по тілу кредиту; 1830.17 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 16175.04 грн. - борг по процентах; 4352.18 грн. - пеня по простроченому кредиту та процентах.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 січня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4, як солідарного боржника ОСОБА_1 згідно договору поруки №0121 від 04 липня 2008 року, на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Банк Форум» ОСОБА_5, заборгованість за кредитним договором №0055/08/26-KЕе від 04 липня 2008 року в сумі 37589.87 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 375.90 грн.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10 березня 2016 року заяву ПАТ «Банк Форум» про ухвалення додаткового судового рішення задоволено.

Доповнено абзац другий резолютивної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2015 року та викладено його в такій редакції:

«Стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в користь ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0055/08/26-КЕе від 04 липня 2008 року в сумі 37589.87 грн., з яких: 1930.60 доларів США, що станом на 21 лютого 2014 року по офіційному курсу НБУ (8.8380) становить 17 062.64 грн. - борг по тілу кредиту; 1830.17 доларів США, що станом на 21 лютого 2014 року по офіційному курсу НБУ (8.8380) становить 16175.04 грн. - борг по процентах; 4352.18 грн. - пеня по простроченому кредиту та процентах».

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 подали на вказані рішення апеляційну скаргу, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. ОСОБА_4 вказує, що порука припиняється, якщо кредитор протягом одного року від настання строку виконання зобовязань за кредитним договором не предявить вимоги до поручителя. Крім того, позовну заяву подано з порушенням строків позовної давності, на що суд першої інстанції уваги не звернув. ОСОБА_6 також зазначив, що позовну заяву подано з порушенням строків позовної давності, на що суд першої інстанції уваги не звернув, хоча він надав суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності. Апелянти просили вищевказані рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 апеляційну скаргу свого довірителя підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в них.

Апелянт ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, однак подала заяву в якій апеляційну скаргу підтримала та просила розглянути справу за її відсутності.

Представник позивача ОСОБА_3 проти апеляційних скарг заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення, виходячи із наступних міркувань.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що кінцевий термін повернення кредиту чітко визначений у пункті 7.3 кредитного договору, в якому чітко передбачено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними своїх зобовязань, а тому, на думку суду, строк позовної давності позивачем не пропущено. Крім цього, відповідач не виконав взяті на себе зобовязання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки він суперечить діючому законодавству, зроблений на неповно зясованих судом обставинах, які мають значення для справи, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справі згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

В судовому засіданні встановлено, що 04 липня 2008 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», з однієї сторони, та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) з іншої, було укладено кредитний договір №0055/08/26 КЕе , відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 4300.00 доларів США з остаточною датою повернення кредиту 02 липня 2010 року із сплатою 24% річних, а Позичальник приймає кредит, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі.

Відповідно до пунктів 2.3; 2.5 Кредитного договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками згідно з Додатком №1 (Графік повернення кредиту та сплати процентів). Як вбачається з графіку повернення кредиту, боржник повинен був сплатити борг до 02 липня 2010 року.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0055/08/26 КЕе від 04 липня 2008 року, між АКБ «Форум», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №0121 від 04 липня 2008 року, згідно якого ОСОБА_4 взяла на себе обов'язок солідарно відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_1, що випливають із договору кредиту №0055/08/26 КЕе від 04 липня 2008 року.

У відповідності до п.2.1 Договору поруки №0121 від 04 липня 2008 року поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає за зобов'язаннями боржника в повному обсязі, тобто за повернення кредиту, процентів за його використання, а також за відшкодування збитків, завданих Кредитору невиконанням або неналежним виконанням Боржником умов Кредитного договору.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 21 лютого 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 37589.87 грн., з яких: 1930.60 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 17062.64 грн. - борг по тілу кредиту; 1830.17 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 16175.04 грн. - борг по процентах; 4352.18 грн. - пеня по простроченому кредиту та процентах.

Відхиляючи заяву відповідача ОСОБА_1 про пропуск строку позовної давності суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до п.7.3 кредитного договору передбачено, що він діє до повного виконання боржником своїх зобов'язань.

З таким висновком колегія суддів не погоджується виходячи із наступного.

У цивільному законодавстві визначаються поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (пункт 7.3 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 02 липня 2010 року (пункт 1.2 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - додаток №1 до кредитного договору.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору (до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 02 липня 2010 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Апелянт надав суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (Справа №6-20цс14).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позов пред»явлено лише лише 03 квітня 2014 року.

Верховний Суд України в правовій позиції від 11 лютого 2015 року по цивільній справі за № 6-246цс14 роз»яснив, що за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції було подано заяву про застосування позовної давності, яка відхилена судом, колегія суддів вважає за можливе застосувати позовну давність при розгляді справи в апеляційному порядку.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що у відповідності до додатку №4 від 16 липня 2009 року до кредитного договору змінено графік повернення кредиту та сплати процентів та визначено остаточну дату погашення кредиту 01 липня 2011 року, оскільки про наявність такого документу заявлено лише в суді апеляційної інстанції. Вказані докази не представлялися суду першої інстанції та не були предметом дослідження.

У відповідності до ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Жодих причин, з яких вказаний доказ не був наданий при розгляді справи судом першої інстанції та які б колегія суддів могла вважати поважними, представником позивача не наведено. Натомість останній вказав, що про причини неподання даного доказу йому не відомо, оскільки при розгляді справи судом першої інстанції приймав участь інший представник.

Також колегія суддів погоджується із посиланням апелянта ОСОБА_4 на те, що договір поруки є припиненим, виходячи із наступного.

У відповідності до п.4.1 Договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом одного року від настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного

припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим

договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті

251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України та Договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом одного року від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Колегією суддів встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель

відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то

зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати згідно графіку (додаток №1 до кредитного договору) кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через один рік після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив одного року від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція була викладена у Постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53цс14.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2015 року та додаткове рішення від 10 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2015 року та додаткове рішення від 10 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у публічному акціонерному товариству «Банк Форум» ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7