У х в а л а

іменем україни

30 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про стягнення суми, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 6 лютого 1997 року між ПрАТ «ФФ «Дарниця» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Відповідно до п. 4 договору продаж квартири здійснено за 32 200 грн, що на момент здійснення операції складало

17 003 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору. Згідно з п. 5 договору покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто кінцевий строк виконання зобов'язання з оплати повної вартості квартири настав 6 лютого 2012 року. Проте відповідачем станом на 6 лютого 2012 року не було сплачено повну вартість квартири з розрахунку ціни квартири 17 003 доларів США, визначеної еквівалентом в гривні від зазначеної суми на дату здійснення платежу. Розмір заборгованості станом на 6 лютого 2012 року (і до часу звернення до суду) складає 9 875 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу. Оскільки ОСОБА_1 не виконує умови укладеного договору, ПрАТ «ФФ «Дарниця» просило стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість, яка станом на 18 лютого 2015 року становить 288 643,50 грн, яка складається із: заборгованості за договором у сумі 264 551,25 грн та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 24 092,25 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, позовПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» 214 941,22 грн.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

18 листопада 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким надав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судами правильно встановлено, що 6 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» (правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця») та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 6 лютого 1997 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ІваненкоР.С. за реєстровим № 3у-674, згідно з яким покупці купили вказану квартиру в рівних частках.

Відповідно до п. 4 договору продаж квартири здійснено за 32 200,00 грн, що на момент здійснення операції складало 17 003,00 умовні одиниці (доларів США) за курсом НБУ на день укладення договору.

Згідно з п. 5 договору покупець виплачує продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення даного договору. До виплати покупцем повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження та після повного виконання покупцем зобов'язань з оплати вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальній конторі.

Отже, відповідно до умов договору кінцевим строком виконання зобов'язання покупцем щодо сплати продавцеві повної вартості квартири є

6 лютого 2012 року.

Згідно з довідкою ПрАТ «ФФ «Дарниця» №44/1587 від 26 листопада

2014 року ОСОБА_1 було сплачено у гривні вартість квартири АДРЕСА_1 на загальну суму, що на день відповідної сплати загалом становить 7 128,00 доларів США (умовних одиниць).

Заборгованість відповідача перед ПрАТ «ФФ «Дарниця» за договором від

6 лютого 1997 року становить 9 875,00 доларів США (17003,00 - 7128,00), що повинна бути сплачена у гривні виходячи з офіційного курсу НБУ на день відповідної сплати.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вважав доведеною вимогу позивача в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача суми 207 849,00 грн. (9 875,00 х 21,048 - еквівалентно 1 долару США за курсом НБУ на 29 травня 2015 року, тобто на дату ухвалення рішення суду першої інстанції) та 3 % річних за період прострочення із 7 лютого 2012 року до 18 лютого 2015 року, що становить

7 092,22 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року у справі

№ 22-796-2658 встановлено, що, зокрема, належним виконанням зобов'язань за даним договором купівлі-продажу слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів.

Зазначеним рішенням також встановлено, що договором від 6 лютого

1997 року, укладеним між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПрАТ «ФФ «Дарниця», проведені виплати на загальну суму 7 128 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, тому заборгованість з оплати вартості квартири становить 9 875 доларів США.

Остаточний строк виконання зобов'язань з оплати вартості квартири сплив

6 лютого 2012 року, а ОСОБА_1 не виконала зобов'язань з оплати вартості квартири. Її заборгованість перед ПрАТ «ФФ «Дарниця» становить 9 875 доларів США, що на підставі курсу НБУ, станом на час ухвалення рішення суду першої інстанції, тобто на день фактичної сплати, складає 207 849,00 грн.

Ураховуючи, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого

2013 року фактично встановлено заборгованість ОСОБА_1 перед ПрАТ «ФФ «Дарниця» за наведеним вище договором, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Апеляційним судом правильно не взято до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проведена неправильна оцінка доказів та безпідставно, з порушенням процесуальних норм, надана перевага одним доказам над іншими, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості пред'явленого позову, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність порушення майнових прав позивача з боку відповідача, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

Також правильно апеляційним судом не взято до уваги посилання апеляційної скарги на обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року, оскільки після скасування постановою Верховного Суду України від 30 травня 2012 року ухвали Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року вказані судові рішення в частині вирішення, зокрема, зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 до ЗАТ «ФФ «Дарниця» про визнання угод недійсними в частині визнання недійсною частини 4 у договорах купівлі-продажу квартир скасовані, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

При цьому рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині визнання недійсною частини 4 у договорах купівлі-продажу, дійшов хибного висновку, що грошовий еквівалент зобов'язання не може бути визначено в іноземній валюті.

Отже, викладені вище висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Під час вирішення спору судами правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно визначено норму права, яка регулює спірні правовідносини, та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко