УхвалА

іменем україни

30 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представниками: ОСОБА_5, ОСОБА_6, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 серпня 2014 року між нею та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит), за умовами якого вона передала банку суму вкладу у розмірі 18 177 доларів США строком до 23 серпня 2015 року зі сплатою 12 % річних.

Позивачка зазначала про те, що 17 серпня 2015 року та 25 серпня 2015 року вона зверталася до банку із заявами про повернення грошових коштів за вищевказаним договором банківського вкладу, проте банк своїх зобов'язань не виконав та грошові кошти не повернув.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на її користь грошові кошти за договором-заявою від 18 серпня 2014 року на загальну суму 20 034 доларів 50 центів США, з яких: основна сума вкладу та нарахованих відсотків 19 985 доларів 23 центи США; 3 % річних у розмірі 9 доларів 85 центів США; відсотки за користування вкладом у розмірі 39 доларів 42 центи США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 3 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представники ОСОБА_4: ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши положення п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу, де позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником. Проте з 17 вересня 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2001 цс 15 від 20 січня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, позивачем не заперечувався факт отримання від Фонду 200 тис. грн відшкодування коштів за вкладом, що відповідає вимогам ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та сумі граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Доводи касаційної скарги про порушення конституційних прав позивачки щодо захисту права власності безпідставні, оскільки наведеним вище законодавством, яке є спеціальним, встановлено механізм повернення коштів, а не позбавлення права власності.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою її представниками: ОСОБА_5, ОСОБА_6, відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик