печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі - Бажан О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2, у якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики на загальну суму 10679334,57 грн., з яких 799351,39 грн. - борг за договором позики, 9879983,18 грн. - сума процентів за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 10.06.1997 відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 34000,00 доларів США з щомісячною сплатою процентів у розмірі 6 % від суми позики, з умовою повернення протягом 30-35 календарних днів за першою вимогою. 15.01.2016 позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення суми позики та несплачених процентів, яку останнім не було виконано. У зв'язку з наведеним, позивач просив стягнути заборгованість з відповідача за договором, що становить 10679334,57 грн. та складається з основного боргу у розмірі 34000,00 доларів США (у гривневому еквіваленті - 799351,39 грн.), та процентів у розмірі 420240,00 доларів США (еквівалент 9879983,18 грн.), з розрахунку за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на 09.04.2015.

У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, надавши суду письмові заперечення та просила відмовити, у тому числі, у зв'язку із пропуском позивачем строків на звернення до суду.

Вислухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їхній сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 10.06.1997 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, згідно з умовами якого відповідач прийняв 34000,00 доларів США з подальшою виплатою щомісячно 6 % від загальної суми, зобов'язавшись повернути суму за першою вимогою протягом 30-35 календарних днів /а. с. 11/.

15.01.2015 позивач направив цінним листом з описом відповідачу письмову вимогу про повернення йому боргу у розмірі 34000,00 доларів США, а також проценти за період з 10.07.1997 по 10.01.2015 у розмірі 430440,00 доларів США, що разом становить суму у розмірі 464440,00 доларів США /а. с. 13/.

Вказану письмову вимогу, датовану 14.01.2015, позичальник не отримав та конверт з відправленням повернувся без вручення адресату, за закінченням строку зберігання на поштовому відділенні /а. с. 16/.

Представник позивача вказав, що станом на час розгляду справи сума боргу відповідачем не повернута.

Вбачається, на час укладення договору позики від 10.06.1997 був чинним Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 (у редакції від 27.12.1996).

Цивільний кодекс України, прийнятий 16.01.2003, набрав чинності 01.01.2004.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. При цьому акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до вказаної статті Кодексу, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з ст. 374 ЦК УРСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Положеннями ст. 170 ЦК УРСР проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відтак, вимога позивача у частині стягнення з відповідача процентів за договором позики не може бути судом задоволена, оскільки у цій частині договір є нікчемним, в силу невідповідності ст. 170 ЦК УРСР.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт одержання відповідачем грошових коштів у розмірі 34000,00 доларів США підтверджується розпискою, написаною ним власноручно та не оспорюється. Отже, договір позики від 10.06.1997 вважається укладеним.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як визначено у ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Твердження представника відповідача про закінчення перебігу строку позовної давності є безпідставним, оскільки перебіг строку позовної давності, згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, правом першої вимоги про повернення боргу з відсотками позивач скористався 15.01.2015, направивши цінним листом з описом відповідачу письмову вимогу, яку відповідачу не вдалося вручити з підстав, що не залежали від позивача, та початок перебігу строку позовної давності слід рахувати від дня, коли відповідач не виконав письмової вимоги позивача від 14.01.2015.

Мотивуючи безпідставність позовних вимог, представник відповідача послалася на те, що позивач невірно трактував розписку відповідача щодо строків повернення суми позики, оскільки, на їхню думку, вона має іншу правову природу, а саме малося на увазі не додаткові проценти за користування позикою, а лише розстрочка виконання боргового зобов'язання.

Зазначене тлумачення відповідача та його представника змісту розписки, судом не береться до уваги, оскільки договір позики від 10.06.1997 відповідав нормам закону, чинному на час його укладення, за виключенням умови про процентні зобов'язання, та не суперечить положенням чинного цивільного законодавства. Окрім того, відповідач не оспорював договір як недійсний, ані в цілому, ані стосовно окремих його умов.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 висловлено правову позицію, згідно з якою незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня, що відповідає положенням ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч. 1 вказаної статті Кодексу).

Нормою ч. 2 ст. 545 ЦК України визначено порядок, що, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку, згідно з ч. 3 вказаної статті.

Доводи відповідача про те, що ним повернуто позивачу отримані в борг грошові кошти у сумі 34000,00 доларів США, однак він не може подати докази на підтвердження цього факту через те, що не брав підтверджуючі документи та не наполягав на знищенні чи переданні написаної розписки після повної виплати всіх позичених грошових коштів, та про відсутність заборгованості може свідчити лише те, що минуло сімнадцять років, суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження погашення заборгованості за договором позики відповідач не надав.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми за договором позики у розмірі 34000,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на 09.04.2015 становить 799351,39 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3654,00 грн. - сплачена сума судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 5, 215, 216, 261, 525, 526, 530, 545, 610, 625, 629, 1047, 1049 ЦК України, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, ст. ст. 170, 374 ЦК УРСР, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 58-61, 88, 174, 209, 213-215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) борг за договором позики в розмірі 34000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 799351 грн. 39 коп. та судовий збір в розмірі 3654 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова