Справа № 604/1374/15-ц
Провадження № 2/604/33/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Кузьменко І.О.

за участю секретаря судового засідання Козак І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Підволочиської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки і піклування Підволочиської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вказавши: 29.04.2010 р. вона з відповідачем зареєстрували шлюб, від якого 30.09.2010 р. народився їх син ОСОБА_3. Рішенням суду від 07.03.2012 р. їх шлюб було розірвано і син став проживати з нею та її сином від першого шлюбу ОСОБА_11, 2001 р.н. У жовтні 2015 р. ОСОБА_2, без її згоди, забрав їх сина до себе додому по АДРЕСА_1 і не дає їй можливості бачитися з дитиною, а тим більше забрати до себе.

На думку позивача, проживання дитини у відповідача негативно впливатиме на сина, оскільки він привик жити разом із братом; відповідач не дозволяє йому відвідувати дитячий садочок і лише по причині його особистого конфлікту, тобто він на перше місце ставить не інтереси дитини, а свої особисті почуття. Крім того, вона особисто матеріально забезпечена і має можливість забезпечити дитині належні умови для проживання, може повною мірою займатися вихованням дитини, тоді як відповідач не має постійного доходу та умов для проживання сина.

Посилаючись на ст.160, 161 Сімейного кодексу України, ОСОБА_1 просить суд визначити місцем проживання дитини: сина ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 - місце проживання матері.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому вказав: у грудні 2014 р. він став проживати окремо від ОСОБА_1 та сина в орендованій квартирі у смт.Підволочиську, аби мати змогу проводити час зі своїм сином. Упродовж 2015 р. колишня дружина неодноразово зверталася до правоохоронних органів зі зверненнями, ніби він створює сімейні сварки. 27.09.2015 р. рішенням комісії з прав дитини Підволочиської районної державної адміністрації встановлено участь батьків у вихованні малолітнього ОСОБА_2 однак всупереч умовам цього рішення ОСОБА_1 чинила йому перешкоди в спілкуванні та побаченнях з дитиною. З жовтня 2015 року їх син ОСОБА_3 проживає з ним, оскільки категорично відмовляється проживати у сім'ї матері та спілкуватися з нею.

Посилаючись на те, що він володіє достатніми матеріальними коштами, у дитини є своя окрема кімната, ОСОБА_2 просить суд визначити місцем проживання дитини: сина ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 - місце проживання батька.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 позов підтримала, зустрічний не визнала і пояснила: після розірвання шлюбу вони з відповідачем деякий час проживали разом у її квартирі, оскільки вона намагалася зберегти сім'ю. Однак між ними продовжувалися непорозуміння і сварки, у січні 2015 р. ОСОБА_2 пішов проживати окремо на орендовану квартиру. При цьому, 01.01.2015 р. із її квартири ОСОБА_2 зняв газового котла опалення, залишивши дітей замерзати. Після того, з її згоди, він постійно зустрічався з їх сином, який деколи залишався ночувати у батька. Після одного такого залишення у батька, син не був їй повернутий - у жовтні 2015 року. На її прохання повернути їй дитину, відповідач не реагує і навіть не дозволяє їй зустрічатися та спілкуватися з сином. Щодо конфлікту між братами, на який посилається ОСОБА_2 пояснила, що направду діти на дивані гралися під ковдрою і молодший син не зрозумів жарту старшого брата, йому не була заподіяна шкода.

Посилаючись на те, що вона житлом та постійною роботою забезпечена, син ОСОБА_3 та її син від першого шлюбу є братами, яких не можна розлучати, ОСОБА_1 просить суд її позов задовільнити.

Представник позивача-відповідач ОСОБА_1 ОСОБА_4 позов підтримала.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 позов не визнав а свій підтримав і пояснив: у вересні 2015 р. син ОСОБА_3 йому повідомив, що старший брат душив до втрати свідомості і тому боїться брата та маму фізично і не хоче повертатися до них. По цій причині він залишив дитину у себе, до матері не допускає, оскільки дитина її боїться.

Він, хоча не працює, має грошові кошти, проживає на орендованій квартирі, має змогу виховувати сина, а тому просить його позов задовольнити.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 позов не визнав, зустрічний позов підтримав.

Представник третьої особи - органу опіки і піклування Підволочиської районної державної адміністрації ОСОБА_6 підтримала позов ОСОБА_1 та пояснила: після розірвання шлюбу між сторонами був визначений графік, згідно якого ОСОБА_2 мав змогу спілкуватися із дитиною. У подальшому, після звернення ОСОБА_1 досліджувалися обставини спору і було визнано за доцільне залишити дитину із матір'ю. Їй відомо що дійсно, ОСОБА_2 не допускає позивачку до сина і вона позбавлена можливості спілкуватися з ним.

Заслухавши сторони, свідка, дослідивши докази по справі, суд встановив такі факти:

сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2010 р., який рішенням Підволочиського райсуду Тернопільської області від 07.03.2012 р. розірвано, після чого ОСОБА_7 повернуто дошлюбне прізвище «ОСОБА_7». Вони ж являються батьками дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5

Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Після припинення сімейних відносин сторони проживають окремо. При цьому позивачка-відповідачка ОСОБА_1 проживає у двокімнатній квартирі, і умови проживання сім'ї у ній, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї - задовільні; вона має постійне місце роботи на посаді бухгалтера з травня 2008 року у ТОВ «Млинівці», отримує постійну заробітну плату; у її сім'ї проживає син від першого шлюбу ОСОБА_12, 2001 року, тобто брат ОСОБА_3.

Разом з тим, відповідач-позивач ОСОБА_2 зареєстрований у м.Зборові Тернопільської області, проживає у АДРЕСА_2 на квартирі, яка, з його слів, належить його знайомому. Будь-який договір оренди відсутній, а тому відомості про термін, умови проживання на чужій квартирі ОСОБА_2 суду не надані; він не має місця роботи і джерело його доходів не відоме. На підтвердження його матеріального стану подані виписки із Приватбанку щодо руху по його банківській картці. Із огляду випливає, що з картки періодично знімалися кошти для оплати соціальних потреб, а джерелом поступлення коштів на банківську карту відповідачем-позивачем вказана допомога його батьків.

Як випливає із довідки, виданої відділом державної виконавчої служби Зборівського районного управління юстиції, ОСОБА_1 не отримувала аліментів від ОСОБА_2 в період з 01.05.2015 р. по 30.11.2015 р., стягнення починалося з 28.04.2015 р. , що судом оцінюється як негативна характеристика боржника.

Розпорядженнями голови Підволочиської районної державної адміністрації від 31.01., 01.04, 30.04.2015 р. визначався спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_8 шляхом відвідування його за місцем його проживання у матері ОСОБА_1 Судом установлено, що ОСОБА_1 не забороняла відповідачу зустрічатися із сином, відпускала дитину до батька. Разом з тим, у жовтні 2015 року ОСОБА_2, взявши до себе додому дитину, у подальшому не віддав її матері, з того часу дитина проживає з батьком, при роздільному проживанні подружжя, всупереч вказаному рішенні органу опіки.

Із аналізу висновків начальника Підволочиського РВ УМВС України від 04.01., 05.01., 09.01, 25.02., 13.03., 28.03, 25.04, 28.05., 02.06., 26.06., 19.09, 11.11.,13.11, 09.12.2015 р. випливає, що ОСОБА_1 багаторазово зверталася до правоохоронного органу з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2, яка заключалася у причиненні образ нецензурною лайкою, погрозами фізичною розправою;

ОСОБА_2, у свою чергу, звертався із заявами до правоохоронного органу з того приводу, що ОСОБА_1 не давала йому сина для зустрічей. Однак, згідно пояснень ОСОБА_1, ОСОБА_2 приходив до дитини не у встановлений графіком для побачень час; будь-яких доказів тверджень відповідача-позивача суду не надано.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Підволочиської районної державної адміністрації від 27.11.2015 р. визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_9 шляхом відвідування дитини за місцем її проживання протягом трьох днів щотижнево. Однак, на той час дитина уже перебувала у відповідача і він не повернув дитини матері, чим унеможливилось виконання рішення щодо способу його участі у вихованні.

У висновку психолога громадської організації «Центр психологічного розвитку» ОСОБА_10 вказано, що дитина відповідно до віку словесно ще не може назвати свої відчуття, почуття, загалом переживання, але демонструє це, що є нормою; спостерігається потреба повернення базової безпеки зі сторони матері, а бодінг (як базова прив'язаність) сформований із батьком. Рекомендовано батькові вирішувати проблеми взаємин партнерських із колишньою дружиною їх міжособистісному спілкуванні та підтримувати позитивний образ матері.

Виходячи із наведеного, суд критично відноситься до тверджень відповідача-позивача про те, що чотирирічна-п'ятирічна дитина не бажає жити з матір'ю.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір'ю.

Всупереч зазначеному, виходячи із наведених доказів та прослуханого аудіозапису дзвінків позивачки, наданого відповідачем, випливає, що матері не надавалася можливість для зустрічей із дитиною без поважних на те причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року і в якій враховано норми Декларації прав дитини -20.11.1959 р. - преамбула) задекларовано, що Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У висновку органу опіки та піклування Підволочиської районної державної адміністрації від 04.01.2016р. зазначено: скориставшись довірою колишньої дружини, всупереч домовленості, з жовтня 2015 року по даній час син сторін проживає з батьком у орендованій квартирі. Згідно доповідної спеціаліста центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, батько здійснював перешкоди матері у спілкуванні із сином. За результатами психологічного обстеження малолітнього, ОСОБА_3 контактує з психологом поступово, психологічно прив'язаний до батька, коло спілкування обмежене татом. Орган опіки, зважаючи на обставини справи та малолітній вік дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_2 ОСОБА_3 з матір'ю, ОСОБА_1

Проаналізувавши вищенаведене у сукупності, суд прийняв до уваги малолітній вік дитини і ту обставину, що цю дитину ОСОБА_2 безпідставно, у примусовому порядку відлучив від матері; порушив установлений Підволочиською районною державною адміністрацією порядок зустрічей батька із дитиною, не дає змоги матері спілкуватися та бачитися із малолітнім сином; кошти на утримання дитини не надавав, сам не має постійного місця проживання та роботи.

Наведене суд оцінює як порушення вищевказаних прав дитини і створення негативного впливу на психічний розвиток дитини по відношенню до матері, яка жодним негативним чинником не характеризується, а тому позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

При цьому суд позитивно оцінює належну турботу батька з приводу забезпечення навчання та розвитку дитини, на що зіслався відповідач - позивач ОСОБА_2 однак, виходячи із усіх вищенаведених обставин, сама по собі ця турбота не являється підставою для задоволення його позову, а тому у задоволенні його зустрічного позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 110-112, 141,161 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 14, 15, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з його матір'ю - ОСОБА_1.

В позові ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_2 - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд протягом 10-ти днів з дня отримання копії повного тексту рішення.

Дата складення повного тексту рішення суду - 11 квітня 2016 року.

Суддя - підпис

З оригіналом згідно:

Суддя І.О. Кузьменко