Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Коротуна В.М., МартинюкаВ.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Служби автомобільних доріг у Львівській області, Державного підприємства «Львівський облавтодор», третя особа - ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Служби автомобільних доріг у Львівській області, Державного підприємства «Львівський облавтодор» (далі - ДП «Львівський облавтодор»), третя особа - ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказував про те, що 15 липня 2013 року близько 15 год. на автодорозі Київ-Чоп біля с. Бродки Миколаївського району Львівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки «Рено» під керуванням ОСОБА_5 та «Хюндай» під його керуванням, унаслідок чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Також зазначав, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідачів внаслідок неналежного утримання автодороги у місці аварії.

З урахуванням зазначених обставин, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів 80 679 грн 23 коп. майнової шкоди та 10 тис. грн компенсації моральної шкоди.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21 серпня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львівський облавтодор» на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 80 679 грн 23 коп., а в решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про недоведеність вини ДП «Львівський облавтодор».

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що 15 липня 2013 року близько 15 год., на автодорозі «Київ-Чоп» біля с. Бродки Миколаївського району Львівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Рено», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки «Хюндай», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, в результаті чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Івано-Франківської міського суду від 19 вересня 2013 року, закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за ст. 124 КУпАП у зв'язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Частиною 3 ст. 14 і ч. 1 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху мають права на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. Водій має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ним органів у сфері дорожнього руху належить: розробка програм та здійснення заходів щодо розвитку, удосконалення, ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху стані доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження; компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішенням судових органів; забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху; забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; вирішення питань експлуатації автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів у надзвичайних ситуаціях; термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах; своєчасне виявлення перешкод дорожньому руху та їх усунення, а у разі неможливості - невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами; організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух» власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

У п. 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року № 198 встановлено, що власники дорожніх об'єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов'язані: своєчасно і якісно виконувати експлуатаційні роботи відповідно до технічних правил з дотриманням норм і стандартів з безпеки руху; постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об'єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити - невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух; вирішувати питання забезпечення експлуатації дорожніх об'єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об'єктів, аварії на підземних комунікаціях і виникнення інших перешкод у дорожньому русі й разом із спеціалізованими службами організації дорожнього руху і за погодженням з Державтоінспекцією оперативно вносити зміни до порядку організації дорожнього руху; відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг, вулиць, залізних переїздів.

Указані правила є обов'язковими для їх власників або уповноважених ними органів, організацій, що здійснюють ремонт і утримання дорожніх об'єктів і користувачів (п. 1).

Згідно із статутом ДП «Львівський облавтодор» здійснює будівництво, ремонт та утримання автомобільних доріг загального користування, виконання відповідних державних програм. Предметом діяльності підприємства є, в тому числі, виконання робіт з будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг.

За змістом ст. 1166 ЦК Українимайнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК Україниособа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Статтями 57-59 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 63, 64 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з акта обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги 572 км + 950 м, у місці де відбулося зіткнення та дорожньо-транспортна пригода за участю позивача та ОСОБА_5, комісією встановлені недоліки в утриманні дороги, які необхідно усунути для забезпечення безпеки дорожнього руху та які сприяли скоєнню дорожньо-транспортної пригоди (або вплинули на тяжкість її наслідків), а саме: відсутнє дорожнє огородження.

При цьому, згідно із поясненнями учасників дорожньо-транспортної пригоди і протоколами допиту їх як свідків, де вони попереджені про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, вбачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_5 виїхав на смугу зустрічного руху та відбулося зіткнення за автомобілем позивача, конкретно в тому місці, де було відсутнє дорожнє огородження.

При цьому, апеляційний суд Івано-Франківської області у постанові від 16 січня 2014 року про зазначив, що вказана дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 15 липня 2013 року, сталася не з вини ОСОБА_5, а з причин неналежного утримання автодороги, через відсутність дорожнього огородження в тому місці, де проїхав автомобіль під керуванням ОСОБА_5 і при наявності якого дорожньо-транспортної пригоди б не сталося.

Однак, на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, маючи факт відсутності конструкції, призначеної для запобігання виїзду автотранспорту на зустрічну смугу в місці зіткнення транспортних засобів на частині автодороги, відповідальність за неналежне утримання якої несе ДП «Львівський облавтодор» і вище перелічені відомості про те, що саме це сприяло скоєнню дорожньо-транспортної пригоди, а також те, що склад правопорушення у діях ОСОБА_5 відсутній, без спростування з боку відповідача зазначених фактів, безпідставно вказав про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності дій ДП «Львівський облавтодор», якими йому була завдана майнова шкода та не врахував того, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини і якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

При цьому, не може також залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, так як його висновок місцевого суду про наявність вини ДП «Львівський облавтодор» у настанні дорожньо-транспортної пригоди зроблений без достатнього повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи.

Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою.

Однак, задовольняючи позов, суд першої інстанції вказує лише у своєму рішенні на постанову суду про закриття провадження про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ст. 124 КУпАП, при цьому вказана постанова не є преюдиціальною при вирішенні зазначеного спору, так як вона винесена стосовно іншої особи, а при її постановленні суд не досліджував та не встановлював вину ДП «Львівський облавтодор», отже за відсутності преюдиціального доказу вини відповідача у заподіянні шкоди ОСОБА_4, посилання позивача на вину відповідача та заперечення відповідача щодо цього підлягають перевірці судом на загальних підставах (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

З огляду на викладене, ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 14липня 2015 року та рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 серпня 2014 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко
В.М. Коротун
В.І. Мартинюк