Справа №588/1669/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/669/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 лютого 2016 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

27 жовтня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 червня 2008 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір за № 81AR02000129, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 55392,57 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,60% річних, зі строком повернення до 26 червня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним кредитним договором того ж дня, тобто 27 червня 2008 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, відповідно до якого остання зобов'язалась нести солідарну з ОСОБА_3 відповідальність за виконання в повному обсязі зобов'язань кредитного договору.

В процесі користування кредитними коштами ОСОБА_3 порушував свої зобовязання за договором, у звязку з чим рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 04 жовтня 2011 року з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 35472,85 грн.

Посилаючись на те, що відповідачі й надалі не виконують умови кредитного договору, тому, на думку позивача, у них утворилась нова заборгованість, яка станом на 20 серпня 2015 року становить 124167,48 грн., що складається із: заборгованості за кредитом в сумі 25558,48 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 7671,67 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 17725,60 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 73211,73 грн. При цьому, позивач, віднявши від зазначеної суми заборгованості суму у розмірі 35472,85 грн., яка була стягнута з відповідачів за попереднім судовим рішенням, просив стягнути з них в солідарному порядку на свою користь різницю заборгованості в сумі 88694,63 грн., а також штрафи відповідно до умов договору в сумі 250 грн. фіксована частина та 4434,73 грн. процентна складова, а всього на загальну суму 93379 грн. 36 коп., а також стягнути на свою користь понесені ним судові витрати.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 05 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

Вказане рішення суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про припинення між сторонами договірних відносин після ухвалення попереднього судового рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, тому проценти за кредитом, які нараховуються щомісяця та є періодичним платежем за користування кредитними коштами, а також неустойка, нарахована унаслідок невиконання позичальником своїх зобовязань за договором, підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку на користь банку.

При цьому, позивач не погодився з висновком суду про припинення відносин поруки, вважаючи, що вона діє до тих пір, поки не будуть виконані зобовязання за кредитним договором.

Також позивач не погоджується з висновком суду щодо незаконності нарахування одночасно пені та штрафу, посилаючись на те, що штраф і пеня є формами неустойки, а не окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір за № 81AR02000129, відповідно до умов якого останньому був наданий кредит в сумі 55392,57 грн., у тому числі: частина кредиту в розмірі 48880 грн. для придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 488,80 грн. з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 34 грн. з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 5865,60 грн. з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що оплачується в момент видачі кредиту; частина кредиту в розмірі 124,17 грн. з метою оплати вартості поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, що сплачується в момент видачі кредиту, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,60% річних, з кінцевим строком повернення до 26 червня 2015 року (а.с.15-20, 21).

Пунктами 7.1, 17.9 вказаного кредитно-заставного договору передбачено, що застава забезпечує всі вимоги банку щодо виконання позичальником всіх його грошових зобовязань за цим договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і у такому порядку, як установлено у цьому договорі. Предметом застави за цим договором є автомобіль Daewoo Nexia 1.5 GL, 2008 року випуску, кузов XWB3D31UD8A161406, обєм двигуна 1,5, державний номер НОМЕР_1, що належить позичальнику на праві власності.

З метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за даним кредитним договором того ж дня, тобто 27 червня 2008 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_5 було укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем ОСОБА_5 перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 81AR02000129 стосовно повернення кредиту, відсотків, сплати винагороди та пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту (а.с.22).

Як визнано позивачем у листі від 11 січня 2016 року за № 30.1.0.0/2-20160106/2839, останнє погашення за кредитним договором відбулось 09 червня 2009 року в сумі 938,31 грн. (а.с.101).

Відповідно до акту приймання автомобіля позичальника ОСОБА_3, який допустив прострочення за кредитним договором № 81AR02000129 від 27 червня 2008 року, складеного 28 жовтня 2009 року кредитним інспектором ПАТ КБ «ПриватБанк», у присутності відповідача ОСОБА_3 було оглянуто та передано позивачу автомобіль Daewoo Nexia, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 для реалізації за ринковою вартістю із спрямуванням отриманих коштів на погашення заборгованості у випадку невиконання зобовязань перед банком до 12 листопада 2009 року (а.с.74, 101).

За нотаріально посвідченою довіреністю від 18 травня 2010 року відповідач ОСОБА_3 уповноважив позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» розпоряджатися належним йому на праві власності автомобілем Daewoo Nexia, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.75).

За даними територіального сервісного центру № 5943 регіонального сервісного центру МВС у Сумській області вказаний автомобіль, який був предметом застави, 24 червня 2010 року був знятий з обліку представником ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до меморіальних ордерів від 29 липня 2010 року кошти від реалізації вказаного автомобіля в сумі 50000 грн. були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором, в тому числі: на погашення кредиту в сумі 677,12 грн. + 11131,30 грн. + 18984,48 грн., на погашення процентів за користування кредитом в сумі 5346,15 грн., на погашення комісії в сумі 6203,96 грн., на погашення пені в сумі 7656,99 грн. (а.с.87, 101, 104-107).

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 04 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR02000129 від 27 червня 2008 року в розмірі 35472 грн. 85 коп., а також вирішено питання про судові витрати (а.с.6).

Згідно постанови виконавчої служби від 15 грудня 2011 року відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідачів у примусовому порядку вказаних у заочному рішенні суду сум.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 19 січня 2013 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3, після чого змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с.51).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR02000129 станом на 20 серпня 2015 вбачається, що відповідачу ОСОБА_3 після ухвалення попереднього судового рішення продовжувала нараховуватись заборгованість за цим договором на загальну суму 124167,48 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 25558,48 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 7671,67 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 17725,60 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 73211,73 грн. Віднявши від вказаної вище суми ту заборгованість, яка була стягнута за попереднім рішенням суду в розмірі 35472,85 грн., позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів різницю між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом в сумі 88694,63 грн., додавши до неї штрафи: у фіксованому розмірі 250 грн. і у відсотковому розмірі від суми заборгованості 4434,73 грн., а всього на загальну суму 93379 грн. 36 коп. (а.с.7-9).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з наявністю судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, тому строк договору закінчився, отже, між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини з приводу виконання грошового зобовязання.

Також суд вказав про неможливість притягнення відповідачів до подвійної відповідальності у вигляді стягнення штрафів у розмірі 250 грн. та 4434,73 грн. одночасно з вимогою про стягнення пені, враховуючи і відсутність підстав для їх стягнення поза межами дії кредитного договору.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями ч.1 ст.509 ЦК України визначено, що зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 04 жовтня 2011 року достроково стягнуто з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за тілом кредиту, по відсотках, комісії та неустойці, після чого банк продовжував нараховувати заборгованість за тілом кредиту, по відсотках за користування кредитом, по комісії та пеню за несвоєчасне виконання зобовязання за кредитним договором (а.с.6, 7-9).

Тобто, мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився і між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини.

Таким чином, оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування нової кредитної заборгованості за тілом кредиту, відсотках за користування кредитом, комісії та пені за несвоєчасність виконання зобовязання за кредитним договором поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

У звязку із зазначеним, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за тілом кредиту, по відсотках за користування кредитом, комісії та пеню за несвоєчасне виконання зобовязання за кредитним договором, а доводи апеляційної скарги про зворотнє, що між сторонами продовжують діяти договірні відносини, які відповідачі не виконують, у звязку з чим вони зобовязані нести відповідальність, в тому числі і за договором поруки не заслуговують на увагу, так як у даному випадку мова може йти про відповідальність за невиконання грошового зобовязання, що надає кредитору право на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Що стосується неможливості стягнення з відповідачів ще й штрафів, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції з цього приводу, так як нарахування позивачем нової заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії за користування кредитом, пені та штрафів поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, а строк дії кредитного договору закінчився достроковим стягненням кредитної заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, а рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 05 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -