У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлова Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та факту родинних відносин, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1, третя особа - Вишгородське районне управління юстиції в Київській області, про усунення від права на спадкування за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв. м, загальною площею 62,5 кв. м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Належність вказаного будинку на праві власності його батьку підтверджується довідкою виконкому Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 789 від 19 листопада 2014 року та витягами з погосподарських книг Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, де крім того зазначено, що в особистому користуванні ОСОБА_3 знаходилась земельна ділянка площею 0,26 га.

Як зазначав позивач, померлий за життя заповіту не склав, на час смерті одружений не був, проте проживав у фактичних шлюбних стосунках з його матір'ю ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, тому єдиним його спадкоємцем першої черги за законом є він, як єдиний син.

Також позивач зазначав, що на час смерті ОСОБА_3 він був неповнолітнім та постійно проживав разом з батьками у спадковому будинку, після смерті батька продовжував проживати у вказаному будинку та користуватися ним, і цим самим спадщину прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Проте, коли він звернувся до Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_3, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 лютого 2015 року було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва, з посиланням, що у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 05 грудня 2014 року щодо його народження, у графах відомостей про батька вказано «ОСОБА_3.», а не «ОСОБА_3», крім того він не зміг надати нотаріусу правовстановлюючий документ на спадковий будинок.

Позивач послався, що той факт, що померлий ОСОБА_3 являються його батьком, підтверджується експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз, відповідно до якого прізвища «ОСОБА_3» та «ОСОБА_3» є ідентичними, а дана ситуація склалась внаслідок того, що при видачі йому паспорта було неправильно перекладено його прізвище з російської «ОСОБА_3» українською «ОСОБА_3», а не «ОСОБА_3».

З огляду на викладене та з урахуванням уточнень своїх позовних вимог, остаточно просив суд: встановити факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, доводиться йому батьком; встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька та визнати за ним в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька, право власності на спадкове майно: житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв. м, загальною площею 62,5 кв. м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно. Протягом розгляду справи збільшувала свої вимоги та просила суд усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 вересня 2014 року на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована у АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, належну спадкодавцю ОСОБА_4, в частині визнання ОСОБА_1 спадкоємцем на 1/2 частку спадщини; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 вересня 2014 року на земельну ділянку площею 0,0797 га, розташовану у АДРЕСА_1, надану для ведення особистого селянського господарства, належну спадкодавцю ОСОБА_4, в частині визнання ОСОБА_1 спадкоємцем на 1/2 частку спадщини; визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла її мати ОСОБА_4, після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з спірного житлового будинку, земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою, а також земельної ділянки площею 0,0797 га для ведення особистого селянського господарства.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_4 заповіту не залишила, інші спадкоємці на спадщину не претендували та із заявами про прийняття спадщини не звертались, а тому вона у встановлений законом строк звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, де їй було роз'яснено що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок видача свідоцтва про право на спадщину за законом неможлива.

ОСОБА_2 зазначала, що при відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на будинок належність її матері ОСОБА_4 спадкового будинку підтверджується тим, що її мати народилася і весь час проживала в с. Тарасівщина, працювала на Гаврилівській птахофабриці, у 1955 році їй була надана земельна ділянка розміром 0,31 га під будівництво житлового будинку та город, де вона розпочала будівництво житла, після зведення стін та покрівлі одної кімнати невеликого дерев'яного будиночка у 1956 році в недобудованому житловому приміщенні з матір'ю став проживати ОСОБА_3, а у 1957 році у них народився син ОСОБА_1

Далі ОСОБА_2 зазначила, що її матір продовжувала будівництво будинку з допомогою родичів та радгоспу, в якому вона працювала, однак у 1963 році, коли працівники сільради оформлювали будинкову книгу, то головою двору був записаний ОСОБА_3, якого всі вважали чоловіком матері. За даними вказаної будинкової книги у будинку проживали та були зареєстровані: її матір, співмешканець ОСОБА_3, їх спільний син ОСОБА_1, а також вона - донька ОСОБА_4 При цьому, позивачка за зустрічним позовом стверджувала, що її звідний брат ОСОБА_1, ще до його повноліття пішов з дому та став проживати у своїх далеких родичів у Чорнобильському районі Київської області, і з того часу в будинку не проживав.

Після смерті ОСОБА_3 у 1972 року, будинок не був документально оформлений, у Вишгородському бюро технічної інвентаризації не зареєстрований. ОСОБА_4 продовжувала працювати на птахофермі і у 1983 році вийшла на пенсію за віком та почала збирати оригінали документів. Їй 01 червня 1990 року був виготовлений і виданий на руки технічний паспорт на спадковий будинок, Позивач за зустрічним позовом зазначала, що вона ОСОБА_2 та її діти постійно проживали і були прописані у спірному будинку, а її звідний брат ОСОБА_1 після смерті свого батька у 1973 році змінив прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», проте у спірному будинку не проживав, залишився прописаним у ньому, і лише після повернення з лав Радянської Армії був виписаний у зв'язку з переїздом в іншу місцевість.

Також позивач за зустрічним позовом, посилалась, що ОСОБА_1 у добудові будинку ніякої участі не брав, грошових коштів на його утримання та ремонт не витрачав, а став претендувати на спадкове майно батька лише після смерті матері.

Також ОСОБА_2 вважала, що ОСОБА_1 давно пропустив строк для звернення до суду з позовною заявою про визнання свого права на спадкування за законом після смерті свого батька, так як вже майже 40 років він своєю «батьківщиною» не цікавився, ніяких витрат по утриманню та ремонту будинку не ніс.

Крім цього, позивач за зустрічним позовом посилалась, що їй стало відомо, що ОСОБА_1 07 серпня 2013 року подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері та 29 вересня 2014 року отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку та на земельну ділянку площею 0,0797 га, надану для ведення особистого селянського господарства належну спадкодавцю ОСОБА_4, згідно з державними актами на право власності на земельну ділянку.

Проте, ОСОБА_2 стверджувала, що з часу виходу її матері на пенсію, тобто з 1983 року, вона важко хворіла, останні чотири роки свого життя перебувала на диспансерному обліку, потребувала стороннього догляду, оскільки задовго до своєї смерті практично була прикута до ліжка, і саме вона доглядала за хворою мамою, купувала ліки, турбувалась про неї, коли вона лікувалась. При цьому ОСОБА_1 за весь час практично не відвідував матір, станом її здоров'я не цікавився, ніколи не надавав ніякої матеріальної допомоги, хоча був працездатним, проживав недалеко і мав можливість надавати допомогу у догляді за старенькою матір'ю.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є батьком ОСОБА_1 У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину від 29 вересня 2014 року на земельні ділянки, про визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, - відмовлено у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на спадкове майно скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким задоволено первісні позовні вимоги ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем с. Нові Шепеличі Чорнобильського району Київськоїобласті, ІПН НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3, право власності на житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв. м, загальною площею 62,5 кв. м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи первісні позовні вимоги частково та відмовляючи у задоволенні інших вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 були надані докази його родинних відносин з померлим ОСОБА_3, але не було доведено ні факту належності спірних об'єктів нерухомого майна його батьку, ні того, що саме в його управлінні та володінні вони перебували та перебувають до цього часу, починаючи з 1972 року, що б свідчило про прийняття ним спадщини.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні її зустрічного позову, районний суд виходив з того, що позивач за зустрічним позовом не надала постанови нотаріуса про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне майно, а також, що нею не було надано доказів, які б давали підстави усунути ОСОБА_1 від права на спадкування.

Скасовуючи рішення районного суду інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на спадкове майно та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до довідки виконкому Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 789 від 19 листопада 2014 року, а також витягів з погосподарських книг № 1 за 1964-1966 роки (о/р НОМЕР_2), № 4 за 1967-1969 роки (о/р НОМЕР_3), № 4 за 1970-1973 роки (о/р НОМЕР_4) ОСОБА_3 значився до дня його смерті головою господарства за адресою: АДРЕСА_1, і за цим господарством значилась земельна ділянка в розмірі 0,26 га, у вказані періоди ОСОБА_3 був робітником у м. Києві та різноробочим у радгоспі «Прогрес». При цьому у погосподарській книзі за 1964-1966 роки у графі житловий будинок нічого не зазначено, у погосподарській книзі за 1967-1969 роки вказано житловий будинок, рік забудови - 1959, а у погосподарській книзі за 1970-1973 роки - житловий будинок 1968 року забудови.

Відповідно до даних інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1, технічного паспорту на цей будинок, а також записів у будинковій книзі на цей же будинок встановлено, що будівництво житлового будинку під літерою А та колодязю під літерою І за адресою: АДРЕСА_1, було розпочато у 1959 році (перший запис у погосподарській книзі за 1967-1969 роки) та завершено будівництвом у 1963 році, а сарай під літерою Б, убиральня під літерою В та погріб під літерою Е, що знаходяться за цією ж адресою, були зведені у 1964 році, введення в експлуатацію житлового будинку мало місце у 1968 році (запис у погосподарській книзі за 1970-1973 роки), літня ж кухня під літерою Г за даною адресою була побудована у 1984 році. Інформація про закінчення будівництва була встановлена під час інвентаризації БТІ 01 червня 1990 року на замовлення ОСОБА_4 за її життя та була підтверджена інвентаризацією БТІ 17 лютого 2014 року на замовлення ОСОБА_1

Відповідно до записів у погосподарських книгах Гаврилівської сільської ради померлий ОСОБА_3 був головою двору за сучасною адресою: АДРЕСА_1, і не був членом колгоспу, а був робітником, його господарство, з огляду на правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у цивільній справі № 6-145цс13, та зміст чинної на той час ст. 7 Конституції СРСР, не відносилось до суспільної групи - колгоспного двору. Крім того, належних та допустимих доказів того, що інші особи брали фінансову та фізичну участь у будівництві будинку за вказаною адресою або перебували з ОСОБА_3 у шлюбних стосунках, що могло б свідчити про набуття цього будинку у спільну сумісну власність, у ході судового розгляду надано не було, а тому колегія суддів вважає, що спірний будинок перебував на момент смерті ОСОБА_3 у його особистій власності.

Обставин, які б вказували на припинення права власності на спірний будинок у ОСОБА_3 судом встановлено не було.

На день смерті ОСОБА_3 позивач за первісним позовом проживав разом із померлим у вказаному будинку та був там прописаний, тобто користувався і володів ним, що вказує на прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька. Даний факт, крім цього, підтверджується і постановою державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 184/02.31 від 10 лютого 2015 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька не у зв'язку з пропуску ним строку для прийняття спадщини.

Також судом зазначено, що позивач за первісним позовом висував вимоги лише щодо визнання за ним права власності на житловий будинок під літерою А житловою площею 18,9 кв.м, загальною площею 62,5 кв.м, та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай під літерою Б, убиральню під літерою В, погріб під літерою Е, колодязь під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та були зведені до дня смерті його батька, без врахування літньої кухні під літерою Г за вказаною адресою, яка була побудована вже після смерті ОСОБА_3

Залишаючи рішення районного суду без змін в частині відмови у задоволенні зустрічного позову апеляційний суд виходив з того, що у матеріалах спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 відсутня вмотивована постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2 на спірний будинок з надвірними спорудами.

Крім того, не доведено належними та допустимими доказами фінансову та матеріальну участь інших осіб, в тому числі й ОСОБА_4, у будівництві спірного будинку під літерою А, а також господарських будівель і споруд, а саме: сараю під літерою Б, убиральні під літерою В, погребу під літерою Е, колодязю під літерою І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, які, як було встановлено вище, належали померлому ОСОБА_3 на праві особистої власності і були в подальшому після його смерті прийняті позивачем за первісним позовом у спадщину, як єдиним спадкоємцем.

Також, судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 не являється спадкоємицею померлого ОСОБА_3

Також вірно встановлено, що той факт, що мати позивача за зустрічним позовом проживала з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних стосунках на момент будівництва спірного будинку, не підтверджує набуття нею у спільну сумісну власність цього майна разом з цивільним чоловіком, так як на той час у законодавстві такі права для цивільної дружини не були закріплені, набуття майна у спільну сумісну власність мало наслідком лише за час шлюбу або за умови створення його за рахунок спільних коштів та спільної праці, чого під час розгляду даної справи встановлено не було.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 з указаних вище підстав.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судом першої та апеляційної інстанцій не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова