Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,

суддів: Закропивного О.В., Іваненко Ю.Г.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені, моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року було задоволено її позовні вимоги, а саме: визнано неправомірними дії публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») в частині невиконання банківських послуг і користування платіжною карткою кредитка «Універсальна», виданої на її ім'я 28 жовтня 2012 року, визнано транзакцію щодо переказу 24 грудня 2014 року коштів у сумі 13135 грн. з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» виданої на її ім'я, нечинною та зобов'язано банк повернути їй кошти в сумі 13135 грн. шляхом відновлення на картковому рахунку. Однак на час звернення позивача до суду, рішення суду не виконано.

З огляду на викладене, із врахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути на свою користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню за користування коштами у розмірі 4150,66 грн., проценти за користування коштами 2760,51 грн., інфляційні втрати 5918,33 грн. та 3 відсотки річних 341,15 грн., а всього 13170,65 грн. та моральну шкоду в розмірі 11160 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, та неправильним застосуванням норм матеріального права і просить направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що укладений між сторонами 28 грудня 2010 року договір про надання банківських послуг та Правила користування платіжними картками, не передбачають відповідальності банку по сплаті пені за несвоєчасне перерахування ним на рахунок неналежного платника відповідної суми коштів за рахунок власних банківських коштів, а тому підстави для стягнення з відповідача пені відсутні. Крім того, не було підстав для стягнення з відповідача процентів за користування коштами позивача, інфляційних витрат та 3 % річних.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг і користування платіжною карткою кредиткою «Універсальна», виданою на ім'я ОСОБА_3 28 жовтня 2012 року. Визнано транзакцію щодо переказу 24 грудня 2014 року коштів у сумі 13135 грн. з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк», виданої на ім'я позивача, нечинною та зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути кошти в сумі 13135 грн. шляхом відновлення на картковому рахунку.

Постановою Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 11 червня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 47786767 з виконання виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення апеляційного суду.

На час розгляду судом першої інстанції даної справи вищевказане рішення апеляційного суду не виконано.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, судовим рішенням у іншій цивільній справі встановлено вину банку у порушенні вимог договору про надання банківських послуг від 28 грудня 2010 року, зокрема в здійсненні несанкціонованої транзакції щодо переказу 24 грудня 2014 року коштів у сумі 13135 грн. з кредитної картки позивача та зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути кошти ОСОБА_3 шляхом відновлення на її картковому рахунку.

Разом з тим, грошові кошти не були переказані на рахунок позивача.

За таких обставин суди дійшли помилково висновку, що грошові кошти в сумі 13135 грн., які були списані з платіжної картки кредитка «Універсальна», виданої на ім'я позивача, належали банку, оскільки вони є кредитними коштами, що надавалися позивачу.

Вказані обставини встановлені в рішенні апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року, де зазначено, що ОСОБА_3 внесла 13135 грн. з метою запобігання нарахування відсотків на суму заборгованості на її кредитній картці, тому ці обставини не підлягають оцінюванню чи встановленню повторно у даній справі.

Предметом позовних вимог у цій справі є стягнення пені на підставі п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», 3 % річних та інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України, а також відсотків (статті 536, 1048, 1214 ЦК України) та моральної шкоди (ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п. п. 6.7, 6.8 положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, що було чинним станом на вересень 2012 року, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Оскільки зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин, не врахувавши обставини, встановлені у іншій цивільній справі, які безспірно доводять вину банку і здійсненні несанкціонованої платіжної операції, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача, зокрема в частині нарахування пені.

Висновки судів про безпідставність позовних вимог про нарахування суми інфляційних витрат та 3 % річних є передчасними, з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року № 6-352цс16, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суди вказаної норми права не врахували, не надали оцінки тому, що між сторонами існує грошове зобов'язання, яке порушено відповідачем, отже обставини справи в цій частині позовних вимог в повному обсязі не встановили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в позові в цій частині.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Встановлено, що договір у цій справі не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовими коштами клієнта (позивача) у разі неналежного виконання зобов'язань за договором банком.

Проте суди, відмовляючи в цій частині позову, безпідставно не застосувалинорму ст.1070 ЦК України та не врахували, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.(Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1891цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права).

Тому судам слід встановити вказані обставини і вирішити спір в цій частині відповідно до вимог закону.

За таких обставин судами невірно встановлено характер спірних правовідносин і норми права, які підлягають застосування.

Разом з тим, рішення судів в частині відмови в задоволенні відшкодування моральної шкоди є вірними та підстави для їх зміни чи скасування відсутні, оскільки вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 23 ЦК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині позовних вимог щодо пені, інфляційних витрат, 3 % річних та процентівз направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині. В решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року в частині позовних вимог щодо пені, інфляційних витрат, 3% річних та процентівскасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. Фаловська

Судді: О.В. Закропивний

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кадєтова

С.О. Карпенко