Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,

суддів: Закропивного О.В., Іваненко Ю.Г.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнский Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнский АкціонернийБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнский Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнский Акціонерний Банк») звернулось до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 серпня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнский АкціонернийБанк» (далі - ВАТ «Всеукраїнский Акціонерний Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнский Акціонерний Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа-Донецьк» (далі - ТОВ «Альфа-Донецьк»), правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Полімер Груп» (далі - ТОВ «Гранд Полімер Груп»), було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ТОВ «Альфа-Донецьк» надано кредит у розмірі 2 200 000 доларів США. До вказаного кредитного договору неодноразово укладались додаткові угоди. Договором про внесення змін та додатковою угодою від 26 квітня 2013 року встановлено графік та термін повернення кредиту до 20 січня 2014 року. В забезпечення виконання зобов'язань по зазначеному кредитному договору 13 жовтня 2009 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ТОВ «Гранд Полімер Груп» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідач поручився перед кредитором боржника за виконання останнім своїх кредитних зобов'язань. Боржник не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Враховуючи викладене, ПАТ «Всеукраїнский Акціонерний Банк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року, яка складається з: 76 400 000 грн. - прострочений кредит, 3 095 457,55 грн. - прострочені проценти, 460 394,52 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 88 162,37 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів по кредиту.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року у розмірі 80 044 014,44 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 76 400 000 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 3 095 457,55 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 460 394,52 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованість по сплаті відсотків - 88 162,37 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнский Акціонерний Банк», мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що кредитором змінено дату виконання зобов'язань за кредитним договором - до 27 вересня 2013 року, а порука була діюча протягом 6 місяців, тобто до 27 березня 2014 року. З даним позовом ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулося до суду 23 квітня 2014 року, тобто на момент звернення до суду порука була припинена.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 22 серпня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», та ТОВ «Альфа-Донецьк», правонаступником якого є ТОВ «Гранд Полімер Груп», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ТОВ «Альфа-Донецьк» надано кредит у формі поновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом 2 200 000 доларів США, з терміном користування до 22 серпня 2011 року, з визначеною процентною ставкою за користування по траншам в іноземній валюті 12,5 % річних, по траншам у національній валюті 18,5 % річних.

Оскільки гроші надавались траншами, то по кожному траншу укладались додаткові угоди до кредитного договору та договори про внесення змін до кредитного договору.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ТОВ «Гранд Полімер Груп», ОСОБА_4 13 жовтня 2009 року було укладено договір поруки, згідно умов якого відповідач поручився перед кредитором боржника за виконання останнім своїх кредитних зобов'язань.

У подальшому до договору поруки також вносились зміни.

Оскільки позичальник не виконав взятих на себе зобов'язань щодо належного виконання умов кредитного договору, станом на 01 лютого 2014 року утворилась заборгованість, яка складається з: 76 400 000 грн. - прострочений кредит, 3 095 457,55 грн. - прострочені проценти, 460 394,52 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 88 162,37 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів по кредиту.

Пунктом 1 додаткової угоди від 26 квітня 2013 року до кредитного договору визначено кінцевий строк повернення грошей до 20 січня 2014 року.

Пунктом 3.4 договору поруки визначено, що порука припиняється на підставах та у порядку, що передбачені чинним законодавством та цим договором. Відповідно до п. 1.3 договору поруки цей договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як установлено судом, боржник (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 20 січня 2014 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язаний його початок (ст.253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5. ст. 261 ЦК України.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки, відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений ч. 4 ст 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що повернення заборгованості по кредиту здійснюється згідно графіку зниження ліміту заборгованості за договором (п. 2.2 кредитного договору з відповідними змінами), а за договором поруки відповідальність поручителя діє до повного виконання кредитних зобов'язань, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Разом з тим, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Проте, у зв'язку з порушенням боржником умов кредитного договору щодо повернення кредиту, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з ОСОБА_4 (поручителя) заборгованості за кредитним договором, надіславши йому 06 вересня 2013 року письмову вимогу щодо дострокового повернення кредиту, яка останнім була отримана 17 вересня 2013 року.

Згідно з п. 2.1 договору поруки від 13 жовтня 2009 року поручитель зобов'язується в разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити протягом 10 днів з моменту отримання повідомлення кредитора про невиконання боржником своїх зобов'язань по кредитному договору.

Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст.1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, відбувається зміна строку виконання основного зобов'язання у зв'язку з чим, шестимісячний строк пред'явлення позову до поручителя повинен відраховуватися з визначеної нової дати виконання зобов'язання, оскільки строк дії договору поруки договором не встановлено.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-990цс16, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців (ч. 4 ст. 559 ЦК України) від дати порушення поручителем встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту - 27 вересня 2013 року.

Апеляційним судом встановлено, що правовідносини поруки існували до 27 березня 2014 року. Ураховуючи, що з даним позовом до суду банк звернувся 23 квітня 2014 року, то порука припинилася.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду в цій частині, враховуючи наступне.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень та пояснень представника позивача, 20 лютого 2014 року банк звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2014 року позовна заява банку залишена без руху, а ухвалою цього ж суду від 10 березня 2014 року позовна заява повернута позивачу.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2014 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції, де ухвалою від 11 квітня 2016 року (з урахуванням ухвали від 10 травня 2016 року про виправлення описок) відкрито провадження у справі.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2016 року ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2014 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

За змістом ч. 1 ст. 118 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Пред'явлення позову до суду являє собою реалізацію позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною датою пов'язується початок процесу у справі.

Убачається, що банк звернувся до поручителя в межах шести місяців з дати настання строку виконання основного зобов'язання, подавши до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 20 лютого 2014 року позовну заяву, питання щодо прийняття якої не вирішено на час перегляду рішення у цій справі.

Тому висновки апеляційного суду, що банк звернувся до поручителя з вимогою після збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання зобов'язання, є передчасним.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнский Акціонерний Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. Фаловська

Судді: О.В. Закропивний

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кадєтова

С.О. Карпенко