Справа № 139/817/16-ц Провадження № 22-ц/772/3589/2016Головуючий в суді першої інстанції Тучинська Н. В.
Категорія 47Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області і Наддністрянської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай),

В с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Наддністрянської сільської ради і Мурованокуриловецької районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області і Наддністрянської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Вказав, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального й процесуального права; висновки суду не відповідають обставинам справи, внаслідок неправильної оцінки доказів.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу і просить її задовольнити.

Представники відповідачів, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися і не надали письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 10 липня 1993 року по 20 травня 1994 року працював різноробочим в КСП «Дністер» села Наддністрянське Мурованокуриловецького району Вінницької області, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1, виданої 10 лютого 2004 року. Ці записи - про прийняття на роботу і про звільнення з роботи у зв'язку з призовом на військову службу вчинені під номерами 1 і 2 (а. с. 8).

Під номерами 3 і 4 вчинено записи: 05.02.2000 року про прийняття на роботу різноробочим в ТОВ «Дністер» с. Наддністрянське та 30.08.2002 року про звільнення з роботи за власним бажанням.

Сама назва цього документу свідчить про те, що це є звичайна трудова книжка, а не спеціальна - трудова книжка колгоспника, що могла би бути одним із доказів членства у господарстві.

Із військового квитка серії НОМЕР_2, виданого 25 травня 1994 року вбачається, що ОСОБА_2 призваний на дійсну військову службу 25 травня 1994 року і звільнений у запас 18 березня 1996 року (а. с. 9).

Державний акт на право колективної власності на землю серії НОМЕР_3 КСП «Дністер» с. Наддністрянське Мурованокуриловецького району Вінницької області виданий 01.01.1996 року, додатком до якого є Список громадян, членів КСП «Дністер», до якого позивач ОСОБА_2 не включений (а. с. 10, 11).

На момент видачі Державного акта на право колективної власності - 01.01.1996 року, позивач проходив дійсну військову службу.

Пунктом 2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" № 720/95 від 08.08.1995 року визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, позивач мав би бути включеним у Список громадян - членів КСП за умови, що на момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Дністер» він являвся членом цього колективного сільськогосподарського підприємства.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" № 7 від 16.04.2004 року роз'яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу X "Перехідні положення" ЗК).

Член колективного сільськогосподарського підприємства (скорочено КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

Верховний Суд України у листі від 29.10.2008 року № 19-3767/0/8-08 надав роз'яснення "Щодо розгляду земельних спорів", де у пункті 6 вказав, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно:

а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільсько-господарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними;

б) досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14 лютого 1992 р. N 2114-XII "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї;

в) з'ясовувати, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ").

Позивач, звернувшись із даним позовом до суду, не заявляв будь-яких вимог до КСП «Дністер» (його правонаступника) і не вказував відповідачем це підприємство, яке отримало Державний акт на право колективної власності на землю 01.01.1996 року. Правонаступником КСП «Дністер» стало ТОВ «Дністер», до якого позивач також не заявляв позовних вимог і не зазначав його відповідачем по справі.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 працював в КСП «Дністер» з 10 липня 1993 року і трудові відносини припинив у травні 1994 року у зв'язку з призивом на дійсну військову службу. У послідуючому правонаступником КСП "Дністер" є ТОВ "Дністер".

Відомості про те, що ОСОБА_2 був членом КСП "Дністер" у матеріалах справи відсутні.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

З матеріалів справи вбачається, що КСП "Дністер" одержало державний акт на право колективної власності на землю 1 січня 1996 року (а. с. 10).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 права на земельну частку (пай) не набув, а тому в задоволенні його позову відмовив.

Статтею 3 ЦПК України кожному громадянину гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст 1 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів.

Отже, позивач ОСОБА_2, звертаючись до суду за захистом свого невизнаного відповідачами права, повинен був довести наявність фактів існування такого права на земельну ділянку (пай) і підтвердити такі факти відповідними доказами.

За правилами частин 1 і 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Доказами згідно статті 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів і не довів, що він являвся членом колективного сільсько-господарського підприємства на момент передачі державного акта про право колективної власності на землю КСП «Дністер»; що він набув право на земельну частку (пай), яке не визнається відповідачами по справі.

За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши на підставі ст. 212 ЦПК України всі докази, якими позивач підтверджував свої вимоги про визнання права на земельну частку (пай), суд не встановив фактів, якими ОСОБА_2 обґрунтовував свої позовні вимоги.

Таким чином, позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу заявлених своїх вимог та відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України не підтвердив цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 57-66 ЦПК України, за наявності яких можна було б встановити обставини набуття позивачем права на земельну частку (пай).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не має, отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення, а її доводи правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.М. Медяний

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська