Справа № 2-344/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Ралець Р.В.

при секретарі Федюк О.В.

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 нотаріальна контора, Комунальне підприємство "Архітектор" про визнання нікчемних умов правочину договору дарування недійсним та визнання права власності на ? частину житлового будинку №31 по вул.Львівській в с.Тараканів Дубенського району Рівненської області

ВСТАНОВИВ:

Первісним позивачем у справі ОСОБА_7, 23.04.2009 р. подано до суду позов про визнання нікчемним договору дарування від 13.07.1999 року 1/2 частини житлового будинку по вул. Львівській, 31 с. Тараканів Дубенського р-ну, укладений його сином ОСОБА_8 як дарувальником та обдарованою відповідачкою у справі ОСОБА_5, що був посвідченний виконуючим обов'язки державного нотаріуса Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_9, 24.11.2009 р. Окрім цього в ході розгляду справи по суті подано заяву про зміну та доповнення позовних вимог в частині визнання права власності на ? частину будиноку. Позовні вимоги стороною позивача обґрунтовуються наступними обставинами і доказами поданими суду та наявними в матеріалах судового провадження.

Покійний син первісного позивача, ОСОБА_8, з 6 липня 2000 року був розлучений з відповідачкою у справі ОСОБА_5, яка з цього ж часу залишила проживати у спірному будинку. Відповідачка перебувала в шлюбі з сином позивача з 10 лютого 1995 року і до його розірвання 06.07.2000 року. Після розірвання шлюбу син позивача продовжував в ньому проживати і управляти як власник, що підтверджується документальними доказами: виготовив виконавчо-технічну документацію на підключення газу до будинку від 26.07.1999 р. № 547, уклав договір на газопостачання від 29.04.2004 р. № 28224, проводив щорічне страхування будинку. Йому, як власнику, 16.04.2002 року Тараканівською сільською радою була виділена присадибна земельна ділянка для обслуговування будинку і ведення сільського господарства. Відповідачка позовних вимог до нього в суд щодо права власності, виселення та звільнення будинку - не заявляла.

Після трагічної загибелі ОСОБА_8 19.11.2005 року відкрилася спадщина на майно померлого. Первісний позивач, як спадкоємець першої черги за законом звернувся до Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори для оформлення спадщини на майно. Після чого йому стало відомо про наявність договору дарування від 13.07.1999 р. зареєстрованого в державному реєстрі за № 1389, посвідченого не нотаріусом, а виконуючим обов'язки завідувача державного нотаріуса цієї контори ОСОБА_9 О М,. яка не була на той час нотаріусом та не мала права вчиняти нотаріально посвідченні угоди. Окрім цього даний договір був укладений з порушеннями вимог закону на підставі неналежно поданих документів стороною відповідача, без справляння мита. Сторона позивача у справі також зазначає, що однією із першопричин укладення оспорюваного договору дарування було перебування у хворобливому стані дарувальника на грунті алкогольної залежності, а також внаслідок свідомих оманливих дій відповідачки у справі. За цих підстав сторона позивача у справі просить визнати договір дарування недійсним з моменту укладення та скасувати право власності відповідачки на ? частину подарованого будинку.

У судовому засіданні сторона позивача підтримала свої вимоги з підстав викладених у позові та просить їх задоволити у повному обсязі.

Сторона відповідачки позовні вимоги заперечила та заявила, що підставою укладення договору дарування ? частини будинку від 13.07.1999 року було ніщо інше як добровільне волевиявлення дарувальника, який на час укладення угоди повністю усвідомлював свої дії. Твердження сторони позивачів вважає надуманими та безпідставними. Просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши сторони у справі дослідивши докази та встановивши дійсні обставини спірних правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог із слідуючих підстав.

Судом достовірно встановлено, що на час посвідчення оспорюваного договору дарування первісний позивач (батько дарувальника) був прописаний у спірному будинку з сином і відповідачкою у справі та проживали однією сім'єю. Однак, як член сім'ї, право якого не може бути обмежено, копію даного договору позивач не отримував і при його посвідченні не був присутнім.

Судовим рішенням від 10.01.2008 року наявним у справі, позивачу, як спадкоємцю, надано строк для прийняття спадщини по смерті сина (а.с.51 т.1).

В зв'язку із захистом свого права на цей будинок, як спадкоємець за законом, первісний позивач 23.04.2009 року звернувся до суду з цивільним позовом про визнання договору нікчемним.

Даний позов було подано з мотивів і підстав, що договір дарування посвідчено не нотаріусом, а не уповноваженою особою, виконуючим обов'язки державного нотаріуса, відповідно такий договір не відповідав формі визначеній законом і не створював юридичних наслідків. Окрім цього сторона позивача в обґрунтування своїх вимог покликалась на те, до дарувальник ОСОБА_8, який в зв'язку з правовою необізнаністю не усвідомлював вимог до форми договору дарування, особи яка має право посвідчувати, правової природи переходу права власності від нього до обдарованої, прав і обов'язків, які настають після укладення між ним і відповідачкою та членом сім'ї (батьком-позивачем), який проживав в будинку, а також не розумів правового значення своїх дій.

Однак доказів недієздатності чи обмеженої дієздатності ОСОБА_8 у судовому засіданні здобуто не було.

Разом з тим судом встановлено, що ОСОБА_8 на час укладення договору дарування надав до нотаріальної контори паспорт громадянина України, який в порушення вимог закону не був належно оформлений щодо зміни фотокартки за віком, що утруднювала ідентифікацію особи та за таких умов не міг братися до уваги нотаріусом.

Щодо посвідчення оспорюваного договору дарування не уповноваженою особою судом встановлено, що договір дарування посвідчував не нотаріус у відповідності до Закону, а не уповноважена законом особа: ОСОБА_9 на час укладення договору дарування займала посаду консультанта Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори, та в цей же період Наказом обласного управління юстиції №51-к від 30.06.1999р. тимчасово покладалось виконання адміністративних обов'язків завідуючої даної нотаріальної контори.

На переконання суду нотаріальне посвідчення укладеної угоди дарування консультантом ОСОБА_9, що виконувала обовязки завідуючої нотаріальної контори суперечать вимогам закону.

Так ст.1 Закону України «Про нотаріат» в редакції на 28.04.1998 р. (на дату укладення договору) та п.1 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої Наказом Міністерства юстиції № 18/5 від 14.06.97 р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції за № 152/61 від 7 липня 1994 року в редакції на 29.06.1999 р., які діяли на час укладення договору та п. 14 ст. 92 Конституції України: «Організація і діяльність нотаріату в Україні визначено, що «Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів...». Вчинення нотаріальних дій не уповноваженою особою не створює для сторін юридичних наслідків.

Так, законодавство України вимагає встановленої законом, обов'язкової нотаріальної форми посвідчення договору дарування, а саме письмового посвідчення договору на спеціальних бланках нотаріусом, а не іншими особами, яку не дотримано.

Обставини невідповідності посвідченого договору дарування вимогам закону підтверджюються документальними доказами наявними в матеріалах справи.

Вивченням поданих документальних доказів судом було встановлено, що на час укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення ОСОБА_9 займала постійну посаду консультанта нотаріальної контори та адміністративну посаду тимчасово виконуючої обов'язки завідуючої Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори згідно Наказу обласного управління юстиції № 51-к від 30 червня 1999 року, на час відпустки нотаріуса (а.с.233 Т.1). ОСОБА_9 не мала свідоцтва на право заняття нотаріальною діяльністю, яке видається Міністерством юстиції та не була внесена до державного реєстру нотаріусів, тому не мала права посвідчувати даний договір на нотаріальних бланках, проставляти посвідчувальний напис нотаріуса та завіряти договір своїм підписом як державний нотаріус та скріплювати договір печаткою державної нотаріальної контори.

В зв'язку з посвідченням договору дарування не уповноваженою особою - його письмова форма автоматично є недотриманою і не відповідає вимогам закону ст.ст. 227, 244 ЦК України в редакції 1963 року. За таких встановлених судом обставин право власності за відповідачкою на частину будинку не підлягало державній реєстрації в ДКП «Архітектор».

Також в умовах даного договору посвідченого ОСОБА_9, не уповноваженою законом особою, допущено порушення вимог закону щодо порядку нотаріального посвідчення, що є також підставами застосування ст. 48 ЦК в редакції 1963 року:

В п.6 визначених законом обов'язкових умов договору зазначено, що обдарована несе витрати по сплаті державного мита.

Законодавством визначено, що вчинення нотаріальних дій здійснюється відповідно ст.ст. 19, 42 Закону України «Про нотаріат» та п. 9, 25 Інструкції 18/5 після сплати державного мита до фінансової установи та подачі копії банківської квитанції про сплату державного мита нотаріусу. Однак даних вимог закону не виконано.

З витребуваного судом з обласного нотаріального архіву Реєстру реєстрації нотаріальних дій за № 1389 встановлено, що визначена в реєстрі сума державного мита 96 гривень 24 копійки обдарованою до фінансової установи не сплачувалась, про що свідчить відсутність документального доказу - квитанції установи банку, яка повинна бути наклеєна в Реєстрі нотаріальних дій (а.с.1-2 Т.2), що є порушенням вище наведених нормативно-правових актів законодавства та п. 4 Інструкції «Про порядок обчислення державного мита» затвердженої Наказом №15 від 22.04.1993 року Державної Податкової Адміністрації України, яка також зобов'язує нотаріуса перед вчиненням нотаріальної дії отримати квитанцію про сплату державного мита, яка повинна зберігатись в справах нотаріальної контори, і яка відсутня.

Несплата державного мита є підставою для застосування ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року і визнання договору недійсним.

При вчиненні даної нотаріальної дії не дотримано норм матеріального права, вимог Закону - ст. 43-44 ЗУ «Про нотаріат» та п. 1, 8 Положення про паспорт громадянина України, що є підставою застосування ст.48 ЦК (1963р), тобто визнання договору дарування недійсним. Зазначена правова позиція підтверджується судовою практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-7184цв11 від 27.04.2011 р. (а.с. 120-138 Т.№1).

Істотне порушення прав членів сім'ї дарувальника і Позивача в частині проживання і користування будинком.

В умовах нотаріально посвідченого договору дарування не вказано, що на час його укладення в даному будинку проживали і були прописані син Позивача (дарувальник) і Позивач - його батько та Відповідачка, які проживали на той час однією сім'єю. Також не визначено і не прописано обсяг їхніх прав на користування будинком і правовий режим їхнього проживання, що є істотним порушенням їхніх прав визначених ст.156 ЖК УРСР в редакції 1983 року та є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст. 48 ЦК (1963р) (а.с.248 Т.1)

В нотаріальній справі (наряді) витребуваній з обласного нотаріального архіву (а.с. 1-5 Т.2) відсутні документальні докази, відомості: довідка про місце прописки і проживання Дарувальника і обдарованої або копії їх паспортів, довідка з сільської ради про склад сім'ї Дарувальника, копія свідоцтва про шлюб Дарувальника з відповідачкою, довідка про осіб які прописані і проживають в будинку, що є порушенням п. 21 Інструкції 18/5.

Порушення прав Дарувальника і Позивача підтверджується доказом п.7 умов договору в якому стверджується, що договір складено і посвідчено в двох примірниках, з яких один видано обдарованій, а другий залишається в справах нотаріальної контори, тобто Дарувальнику і Позивачу не вручались, відповідно не могли знати і бути юридично обізнаними про порушення їх житлових прав та позбавлені можливості оскарження в судовому порядку.

Враховуючи встановленні обставини справи суд приходить до висновку, що укладений договір дарування не відповідає вимогам закону - ст.ст. 47, 48 ЦК (в ред.. 1963 року), так як укладений не уповноваженою особою з недотриманням нотаріальної форми визначеної ст.ст. 227, 244 ЦК (в ред.. 1963 року), та підлягає визнанню недійсним з моменту укладення та посвідчення.

Позовна вимога щодо визнання права власності на ? частину будинку за позивачем ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із слідуючих підстав.

Вивчивши коло правовідносин у справі судом встановлено, що предмет позовних вимог стосувався договору дарування як на підставу оспорювання набуття права власності на нерухоме майно. Зміна позовних вимог щодо визнання права власності на домоволодіння мала місце під час судового розгляду справи по суті. На переконання суду з часу визнання судом оспорюваного договору дарування недійсним, набуття права власності на заявлену ? частину будинку позивачем у справі, регулюється спадковим правом з обовязковим вчиненням нотаріальних дій з метою захисту прав встановленого кола спадкоємців. Діючим Цивільним та Цивільнопроцесуальним законодавством заміна нотаріально посвідчених дій у спадковому праві за відсутності спірних правовідносин, судовим рішенням не допускається.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 8, 10, 15, 60, 214-218 ЦПК України ст.ст. 47, 48 227, 244 ЦК (в редакції 1963 року), ст.1 Закону України «Про нотаріат» в редакції на 28.04.1998 р. (на дату укладення договору) та п. 1 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої Наказом Міністерства юстиції № 18/5 від 14.06.97 р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції за № 152/61 від 7 липня 1994 року в редакції на 29.06.1999 р., суд-,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 нотаріальна контора, Комунальне підприємство "Архітектор" про визнання нікчемних умов правочину договору дарування недійсним та визнання права власності на ? частину житлового будинку №31 по вул.Львівській в с.Тараканів Дубенського району Рівненської області задоволити частково.

Договір дарування ? частини житлового будинку №31 по вул.Львівській в с.Тараканів Дубенського району Рівненської області від 13 липня 1999 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 посвідчений в.о. державного нотаріуса Другої ОСОБА_6 нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за №1389 визнати недійсним з моменту укладення.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на ? частину житлового будинку №31 по вул.Львівській в с Тараканів Дубенського району Рівненської області за договором дарування від 13 липня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1389.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: