У Х В А Л А

15 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області, третя особа - Лубенське комунальне підприємство МБТІ, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності та розподіл спільного сумісного майна подружжя,

встановила:

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10 червня 2014 року в позові ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 3 лютого 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано нежитлову будівлю «А-1» мийки автотранспорту по вул. Драгоманова, 30-Г в м. Лубни, площею 135 кв.м., що становить 4/5 частини вартості 502 445 грн. від загального об'єкту мийки, - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 251 455 грн. у рахунок компенсації вартості частки у спільному майні подружжя.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилені, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 328, 331, 392 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що спірне нерухоме майно побудовано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти, що також установлено рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2008 року, яке набрало законної сили, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Враховуючи те, що спірний об'єкт нерухомості не можна поділити без втрати його цільового призначення, апеляційний суд, задовольнив вимоги ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 251 445 грн. компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, як установлено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 28 грудня 2012 року, та з огляду на приписи статей 370, 364 ЦК України.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 10 лютого 2016 року суд виходив із того, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

- від 7 жовтня 2015 року суд виходив із того, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об'єкт, яке може бути об'єктом спадкування. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», прийняття в експлуатацію закінчених об'єктів полягає у підтверджені державними приймальними комісіями готовності об'єкта до експлуатації за його цільовим призначенням відповідно до будівельних норм та правил. Отже, саме із цього моменту новостворене майно з категорії побудови переходить до категорії майна як об'єкта цивільного права. При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2014_07_24>, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2014_07_24> і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Отже, на відміну від об'єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об'єктами спадщини за ЦК України 2003 року є права та обов'язки, в тому числі об'єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов'язані з особою спадкодавця.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області, третя особа - Лубенське комунальне підприємство МБТІ, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності та розподіл спільного сумісного майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема