Справа № 404/6377/15-ц
Номер провадження 2/404/324/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.

за участі секретаря - Домарецького Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання факту проживання чоловіка та жінки однією сім"єю, визнання права постійного користування квартирою та вселення до квартири, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, 2004 року народження звернулася в суд із позовом, яким просить : - визнати той факт, що починаючи із травня 2003 року по цей час позивач ОСОБА_7, її син ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 постійно проживають однією сім"єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, ведуть спільне господарство, мають спільний сімейний бюджет, спільно виховували сина;

визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 право постійного користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 виділивши їм в постійне користування дві окремі кімнати: площами 16 кв.м. та 16.1 кв.м.;

-вселити ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати. Вимоги мотивує тим, що починаючи з травня 2003 року по 12.04.2015 року вона, та відповідач, постійно проживали однією сім»єю в квартирі АДРЕСА_1. Дана квартира належить відповідачу на праві власності . За цей період, вони вели спільне сімейне господарство, мали спільний сімейний бюджет, разом купували меблі, свідками чого були її родичі та сусіди , медичний персонал, оскільки відповідач є інвалідом та не може самостійно пресуватися. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син ОСОБА_2, якого відповідач зареєстрував за своєю адресою. 12.04.2015 року родичі відповідача силоміць виселили її з дитиною із квартири . Відповідач з дня народження ОСОБА_2 приймав саму активну участь у його утриманні та вихованні. Із 31.07.2003 року, вона, позивачка, була постійно зареєстрована в квартирі за адресою : АДРЕСА_2, яка належить на праві власності її рідній сестрі , ця квартира складається із двох суміжних кімнат , і постійного місця для проживання в ній , її, та сину , не має. Після того, як її виселили з квартири відповідача, їй постійно погрожують, не віддають речі . Тому, вважає, що оскільки вона та її син не мають місця проживання , а відповідач порушив її право постійного проживання в його квартирі , суд має задовольнити позов на підставі ст.ст. 18, 20,74 СК України, ст.ст. 402, 403, 405 ЦК України.

В судовому засіданні позивач, її представник, заявлені вимоги підтримали повністю, просили задовольнити. Додатково позивач вказала, що вона з 23 січня 2016 року уклала шлюб з ОСОБА_8, та на даний період її прізвище змінилося на ОСОБА_7. ОСОБА_9 ОСОБА_2 не є рідним сином відповідача.

Відповідач, зокрема його представник в суді позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити. Зазначила, що власниками спірної квартири є відповідач та члени його сім»ї -ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6. В свою чергу, позивач не набула прав на користування спірним приміщенням . Позивачка та її син не були зареєстрованими у квартирі відповідача , не проживали однією сім»єю, не вели спільне господарство, не були пов»язані спільним побутом. Угоди при вселенні про порядок користування приміщенням між сторонами не укладалося, письмової згоди власник квартири на вселення позивача не надавав.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 , залучені згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.12.2015 року ( а.с. 64-65) в судове засідання не з»явилися, повідомлялися , про день та час розгляду справи обізнані.

Свідок ОСОБА_11, яка допитана судом за клопотанням позивача, пояснила, що вона була учителем ОСОБА_2 у період з 2012 року по четвертий клас. Бачила як зі школи хлопчика забирав відповідач . Дійсно , вона підписувала акт від 28.08.2015 року , проте його не читала. Сімейні відносини сторін їй не відомі.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, у сукупності, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог, з наступного.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших на припущеннях.

Судом з»ясовано, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.07.1994 року , виданого Кіровоградською міською радою народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності : ОСОБА_3 та членам його сім»ї : ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ( а.с. 34). Зазначене підтверджено також і довідкою ОКП »КО ОБТІ» станом на 01.01.2013 року, виданої 02.10.2015 року за номером 14710 ( а.с. 35, 73). Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 було розірвано. Остання разом із повнолітніми дітьми проживає в Ізраїлі.

Згідно довідки №6073 від 09.10.2015 року, виданої начальником комунального підприємства «ЖЕО№4», у квартирі АДРЕСА_1 , склад сім»ї - 1 особа, зареєстрований ОСОБА_3 ( а.с. 48).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від травня 2015 року , ОСОБА_3 визначена перша група інвалідності , загального захворювання ( а.с. 47).

Відповідно рішення виконавчого комітету Кіровської районної у місті Кіровограді ради №49 від 21.07.2015 року, ОСОБА_12 , призначена помічником над дієздатною особою ОСОБА_3, який за станом здоров»я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов»язки ( а.с. 46).

ОСОБА_7 з 31.07.2003 року зареєстрована в АДРЕСА_2 ( а.с. 4).

На час розгляду справи позивач ОСОБА_7 зареєструвала 23 січня 2016 року шлюб з ОСОБА_8, та змінила прізвище ОСОБА_7 на ОСОБА_7 ( а.с. 79-80).

При даних обставинах , позивач просить суд - визнати той факт, що починаючи із травня 2003 року по цей час позивач ОСОБА_7, її син ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 постійно проживають однією сім"єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, ведуть спільне господарство, мають спільний сімейний бюджет, спільно виховували сина.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Чинним Сімейним Кодексом України закріплені права чоловіка та жінки, що проживають у незареєстрованому шлюбі .

Як вбачається з матеріалів справи квартира була придбана ОСОБА_3 та членами його сім»ї : ОСОБА_10, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - 04.07.1994 року.

Сімейний Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення ст.74 СК України можливо застосувати до правовідносин, що виникли після цієї дати.

Тому, оскільки позивачка просить встановити факт проживання без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 року, то правила Сімейного Кодексу на ці правовідносини не розповсюджуються, а на положення Кодексу про шлюб та сім'ю України , котрий діяв на час виникнення правовідносин, не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Разом з цим, вимога про визнання такого факту проживання з 01.01.2004 року по цей час також є безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного подружнього проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків. В суді з»ясовано, що сторони не мають один до одного ніякого відношення, вони взагалі чужі люди , не перебувають ні в родинному , ні в сімейному зв`язку один з одним. Позивач та неповнолітній її син не були ніколи зареєстровані у квартирі відповідача, не вели із ним спільне господарство, не були пов»язані спільним побутом, будь-якої угоди при вселенні про порядок користування житловим приміщенням між ними не укладалося, письмової згоди власники квартири на вселення позивачки не надавали. Відносини, які між сторонами склалися не були притаманні подружжю.

Пояснення свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні ніяким чином не підтверджують факт постійного проживання сторін , неповнолітнього однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по цей час , так свідок не навела доказів проживання їх в одній квартирі за конкретною адресою, спільного ведення господарства, наявності спільного бюджету.

Наданий позивачем акт від 28.08.2015 року , який також був підписаний свідком ОСОБА_11 та яка зазначила , що підписала його не прочитавши, а також іншими членами комісії , суд не може прийти до уваги та відноситься критично, так як зазначені в ньому члени комісії не приходили до квартири та не бачили як сторони вели спільне господарство , спільно обговорювали придбані покупки , та у своїх відносинах сели себе як чоловік та дружина . До суду також не з»явились, питання про їх виклик було знято представником позивача.

Крім того, надані позивачем виписки з медичної картки стаціонарного хворого, копії чеків на придбання продуктів харчування, фотознімки також не є безспірними доказами того, що у сторін склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Не є зрозумілим також наданий позивачем протокол допиту її в якості потерпілої , оскільки у ньому відсутнє число її допиту відповідні підписи та прізвище слідчого ( а.с. 10).

Відповідно ч. 1 ст. 256 ЦПК України визначено перелік фактів, які можуть бути встановлені судом, однак факт про встановлення якого заявлено вимогу, до вказаного переліку не входить.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд вважає, що заявлений позивачем факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні , а відтак задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про визнання за нею, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 право постійного користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 виділивши їм в постійне користування дві окремі кімнати: площами 16 кв.м. та 16.1 кв.м.; та їх вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.317 ЦК України власникові належить права володіння , користування та розпорядження своїм майном. Ст.319 ЦК передбачає , що власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності , як зазначається в ст.321 ЦК , є непорушним . Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільне майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог чинного законодавства України, при вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм гл. 6 розд. III ЖК про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, а також нормами ст.ст. 316 - 327, 355 - 372, 379 - 385, 401 - 405 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК Україні та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до правової позиції викладеній в постанові Верховного суду України по справі №6-60цс 12, частинами 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР унормовано, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним. вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Виходячи із загальних принципів цивільного судочинства судом може бути вирішено спір , що виник між співвласниками, які не домовилися щодо володіння та користування спільним сумісним майном.

Цивільно-правовим наслідком визначення порядку користування квартирою, як об'єкту спільної власності, є визначення розміру частки кожного зі співвласників у праві власності на спільне майно, припинення спільної сумісної власності та визначення у користування співвласника майна частини, що припадає на його частку.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка та її син не набули статусу члена сім»ї співвласника квартири , зокрема ОСОБА_3, не набули прав на користування спірним приміщенням, відсутня згода на їх вселення інших співвласників квартири , а відтак, оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими , тому задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3,10,11,60, 88, 212- 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про : - визнання факту, що починаючи із травня 2003 року по цей час позивач ОСОБА_7, її син ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 постійно проживають однією сім"єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, ведуть спільне господарство, мають спільний сімейний бюджет, спільно виховували сина;

визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 право постійного користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 виділивши їм в постійне користування дві окремі кімнати: площами 16 кв.м. та 16.1 кв.метра;

вселення ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1; та стягнення судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, до апеляційного суду Кіровоградської області, через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда