У Х В А Л А

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до Приватного підприємства «Фірма Дуумвірат», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), посилаючись на неналежне виконання Приватним підприємством «Фірма Дуумвірат» (далі -ПП «Фірма Дуумвірат») умов кредитного договору від 08 серпня 2007 року № 012/03-11/520, звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з позичальника та ОСОБА_4 як поручителя 8 191 грн 40 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами та 10 797 грн 58 коп. пені.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 31 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 31 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто солідарно з ПП «Фірма Дуумвірат» та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 6 769 грн 19 коп. заборгованості за відсотками; 6 118 грн пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів та 798 грн 79 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у суді не довів обставин, на які посилався на обґрунтування своїх вимог, оскільки заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2012 року у справі № 221/4534/12, яке було виконане, з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2012 року у справі № 221/4534/12 було виконано лише 23 вересня 2013 року, то кредитор в силу вимог ст. ст. 599, 611 ЦК України та п. п. 3.6, 7.2, 9.1, 10.2 кредитного договору має право на солідарне стягнення з відповідачів процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 08 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «РайффайзенБанк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ПП «Фірма Дуумвірат» було укладено кредитний договір № 012/03-11/520, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 202 тис. грн, зі сплатою 17 % річних та з кінцевим терміном повернення до 07 серпня 2012 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання умов вказаного договору між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 012/03-11/839, згідно з умовами якого останній поручився перед кредитором за належне виконання позичальником ПП «Фірма Дуумвірат» взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 012/03-11/520.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2012 року у справі № 221/4534/12 стягнуто солідарно з ПП «Фірма Дуумвірат» та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 33 521 грн 36 коп. заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 012/03-11/520, із яких: 31 607 грн 96 коп. - залишок заборгованості за кредитом; 1 036 грн 32 коп. - залишок заборгованості за відсотками; 877 грн 08 коп. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків.

23 вересня 2013 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бершадського районного управління юстиції Запорощуком В. Б. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2012 року у справі № 221/4534/12 (а. с. 36).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповіднодо ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Пунктом 9.1 кредитного договору передбачено, що цей договір діє до часу повного погашення позичальником заборгованості за цим договором (позичкової заборгованості, процентів за користування кредитом, штрафів та пені, відшкодування витрат та збитків кредитора).

Згідно з п. 3.6 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються, виходячи з розміру процентної ставки, встановленої цим договором, з дня перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту фактичного повернення (погашення) кредиту кредитору (в тому числі і за період прострочення погашення кредиту). При цьому проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту), до дня повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 10.2 кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період існування заборгованості, за кожне день прострочення.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд виходив із того, що оскільки заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2012 року у справі № 221/4534/12 було виконано лише 23 вересня 2013 року, то кредитор в силу вимог ст. ст. 599, 611 ЦК України та п. п. 3,6. 7.2, 9.1, 10.2 кредитного договору має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що судом неправильно визначено період стягнення штрафних санкцій, оскільки фактичне повернення кредиту відбулося не 23 вересня 2013 року, як вважав апеляційний суд, а 29 травня 2014 року, тому проценти за користування кредитними коштами та пеня мають бути нараховані до 29 травня 2014 року - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді і висновки з цього приводу, зроблені апеляційним судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

У той же час, ухвалюючи рішення про стягнення з ПП «Фірма Дуумвірат» на користь ПАТ АБ «Райффайзен Банк Аваль» процентів за користування кредитними коштами та пені, апеляційний суд не звернув уваги на наступне.

Відповіднодо ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщоіншене встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскількине допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщоіншене встановлено законом, судвідкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-7456цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У той же час, вирішуючи спір у частині вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПП «Фірма Дуумвірат», апеляційний суд не визначився з характером спірних правовідносин і суб'єктним складом учасників цих правовідносин та залишив поза увагою те, що даний спір виник між юридичними особами, тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватись господарським судом.

За правилами ч. 1 ст. 340 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в касаційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ст. ст. 205, 207 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин ухвалене у справі рішення апеляційного суду в частині позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПП «Фірма Дуумвірат» підлягає скасуванню із закриттям в цій частині провадження у справі відповідно до ч. 1 ст. 340 ЦПК України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 206 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 205 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 340 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року в частині позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до Приватного підприємства «Фірма Дуумвірат» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, провадження у цій частині позову закрити.

Повідомити заявнику, що розгляд такої справи в цій частині вимог віднесено до юрисдикції господарських судів.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року в частині позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П.Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко