АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 593/1352/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Крамар В.М.
Провадження № 22-ц/789/166/16 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Козак І. О., Хома М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, передставника Публічного акціонерного товариства Укртелеком - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Укртелеком про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з роботи,-

ВСТАНОВИЛА:

06.10.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог вказано, що наказом № 17/к від 12.01.2015 року її було звільнено з роботи у звязку із скорочення штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 02.07.2015 року поновлено її на попереднє місце роботи в Тернопільській філії ПАТ Укртелеком та стягнуто на її користь заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказує, що її незаконне звільнення спричинило їй тяжкий психологічний шок в момент, коли вона дізналася про своє звільнення за скороченням штату працівників, так як із 40 працівників Бережанського відділення звільнили лише її одну. З моменту звільнення і до поновлення її прав вона перебувала в постійних стражданнях, стресах, сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем її законних прав. Справа про поновлення її прав судом розглядалась тривалий час і по вині відповідача вона втратила звичний спосіб життя, оскільки пропрацювавши 33 роки на одному місці роботи, втратила цю роботу і стала безробітною. Переживаючи незаконне звільнення вона стала часто хворіти, змушена була звертатися за медичною допомогою, у неї погіршились стосунки з знайомими, родичами, її сімя була поставлена в тяжкі матеріальні умови. В звязку з наведеним просить стягнути з відповідача на її користь 30000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 03.12.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що суд помилково застосував строк позовної давності, оскільки відповідачем не було заявлено про застосування строку позовної давності та трьохрічний строк загальної позовної давності не пропущено.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і надав відповідні пояснення. Вказав, що незаконне звільнення підтверджено судом першої інстанції.

Зазначив, що звільнили 12.01.2015 року, але вона не знала чи суд її поновить.

Вказав, що відповідно до ст.ст. 233, 237 КЗпП спір не трудовий, а випливає з трудового і це цивільно-правовий спір, а тому застосовується загальний строк позовної давності.

Пояснив, що є довідки з міліції і поліції про недопуск до роботи.

Вказав, що після рішення суду - 02.07.2015 року відразу її на роботу не допустили і наказ від 18.08.2015 року про поновлення на роботі вручили лише 28.09.2015 року.

Представник ПАТ Укртелеком просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги і надала пояснення аналогічні поданому запереченню. Вказала, що позивач взнала про звільнення - 12.01.2015 року і трьохмісячний строк звернення до суду сплив.

Звернула увагу суду, що ні ОСОБА_1, ні її представник не просили про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Пояснила, що на роботу міліція не виїжджала, а лише позивач ходила в міліцію і писала заяви про недопуск до роботи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності і що позивач не просить поновити пропущений строк.

Судом встановлено, що 12.01.2015 року, згідно наказу №17/к про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України і ОСОБА_1 ознайомлена з наказом 12.01.2015 року (а.с.36).

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 02.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18.09.2015 року, поновлено ОСОБА_1 на попередньому місці роботи в ТФ ПАТ Укртелеком і стягнуто з ПАТ Укртелеком на користь ОСОБА_1 - 13 384,80 грн. заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.4-8).

Відповідно до ч.1 ст. 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У сфері регулювання трудових відносин скорочена позовна давність визначена в статті 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить перезумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Твердження ОСОБА_1, що відповідачем не було заявлено про застосування строку позовної давності оцінюється критично, оскільки з матеріалів справи (а.с.34) вбачається, що заперечення ПАТ Укртелеком грунтується на посиланнях про пропуск позивачем строку позовної давності.

Як вбачається з наказу №17/к про припинення трудового договору ОСОБА_1 з 12.01.2015 року було відомо про її звільнення з роботи.

Враховуючи вказане, матеріали справи, представлені докази, колегія суддів вважає, що трьохмісячний строк позовної давності для звернення в суд із заявою про відшкодування моральної шкоди спричиненої незаконним звільненням рахується починаючи з 13.01.2015 року і закінчується 13.04.2015 року.

Системний аналіз положень Цивільного кодексу та КЗпП України дає підстави стверджувати, що суть загальної позовної давності (як строку звернення до суду) полягає в тому, що позовна давність застосовується до всіх вимог правового характеру.

Як вказано в п.16 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (яка є чинною на час розгляду справи), до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КЗпП України).

У рішенні від 22.02.2012 року Конституційний суд України зазначив, що положення ч.1 ст. 233 КзпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди встановлено тримісячний строк.

Враховуючи вказане роз'яснення Пленуму ВСУ, рішення КСУ від 22.02.2012 року 4-рп/2012, позиція ОСОБА_1, що до відшкодування моральної шкоди має застосовуватися загальна позовна давність - три роки оцінюється критично.

Твердження ОСОБА_1 про неврахування судом першої інстанції актів правоохоронних органів про недопуск її до роботи колегією суддів оцінюється критично, оскільки:

- позивачем не подано суду актів правоохоронних органів про факт недопуску товариством ОСОБА_1 до роботи;

- повідомлення Бережанського ВПГУНП в Тернопільській області вих. №258 від 18.11.2015 (а.с.48) не містить інформації про факт недопуску ОСОБА_1 керівництвом Бережанської філії ВАТ Укртелеком, а вказує на кількість звернень ОСОБА_1 з приводу недопуску до роботи і позивачем не подано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України до суду;

- твердження представника відповідача, що для встановлення факту недопуску до роботи поліція в ПАТ Укртелеком не з'являлася представником позивача не спростовано.

Позиція позивача, що долучені ним до матеріалів справи довідки № 206 від 20.11.2015 року, виданої КЗ Тернопільської області Центр екстерної медичної допомоги та медицини катастроф про виїзди до ОСОБА_1 бригади швидкої допомоги починаючи з 08.07.2015 року і №667 від 02.12.2015 року, виданої КЗ Бережанський центр екстерної медичної (медико-санітарної) допомоги Тернопільської області про звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою 11 разів починаючи з 14.01.2015 року свідчать про отримання нею моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення оцінюється критично, оскільки з довідок не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між звільненням 12.01.2015 року і наданням їй медичної допомоги згідно довідок.

Обгрунтовуючи твердження що строк позовної давності не пропущено, позивач у своїй апеляційній скарзі посилався на невиконання рішення суду від 02.07.2015 року

Невиконання рішення суду від 02.07.2015 року до 28.09.2015 року, не може бути підставою для початку відліку строку позовної давності з 28.09.2015 року, оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди спричиненої звільненням 12.01.2015 року.

Ч.4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, закінчення трьохмісячного строку позовної давності 13.04.2015 року, оскільки ОСОБА_1 звільнили 12.01.2015 року, а звернулась вона з позовом 06.10.2015 року, що судом не встановлено поважних причин пропуску строку позовної давності, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4