Справа № 354/82/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1026/2016
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПП «ОТЕМ», ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Яремчанського міського суду від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПП «ОТЕМ», ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Яремчанського міського суду від 31 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що її право звернення до суду обумовлене тим, що воно не визнається відповідачами, а тому на підставі ст. 392 ЦК підлягає захисту. Вона набула право власності на спірні обєкти нерухомості, які знаходяться в м. Яремче по вул. Свободи, на підставі договорів купівлі-продажу, укладених в процесі здійснення ліквідаційної процедури внаслідок банкрутства відповідача ОСОБА_3 Згідно ухвали господарського суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, залишеної без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 вересня 2015 року, ці договори були визнані недійсними, однак при цьому позивач не заявляв вимогу про повернення вказаного майна попередньому власнику, а суд відповідно не обговорював питання застосування наслідків недійсності правочинів. Крім того, в подальшому постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 2 лютого 2016 року скасовано ухвалу господарського суду Волинської області від 17 квітня 2009 року про порушення провадження у справі про банкрутство відповідача, а провадження у справі припинено. Відтак, на думку апелянта, юридичним наслідком припинення провадження у справі про банкрутство є втрата чинності всіх судових актів, в тому числі і рішень щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Таким чином, після 2 лютого 2016 року договори купівлі-продажу є дійсними, а позивач є належним та законним власником цього майна.

Відмовляючи у задоволенні її позовних вимог суд не врахував факту доведеності у судовому засіданні неправомірності поновлення прав власності на спірне майно попереднього власника ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у звязку із скасуванням в подальшому судового рішення з приводу вирішення спірного питання. А отже, не будучи законним власником майна відповідач не вправі був відчужувати його згідно укладених між ним та ПП «ОТЕМ» 3 лютого 2016 року договорів купівлі-продажу. Тому останнє набуло право власності на ці обєкти без будь-яких правових підстав.

Всіх цих обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, суд належним чином не дослідив.

Також в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань представника позивача про витребування доказів. Зокрема, інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, відомості про виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав щодо запитуваних обєктів нерухомого майна,внесені зміни до відповідних записів Державного реєстру прав та реєстрів щодо спірного майна. А також належним чином засвідчених копій документів, які послужили укладенню договорів, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5

Саме відсутність цих доказів позбавила суд можливості обєктивно, повно та неупереджено встановити фактичні обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Не прийнято судом до уваги при вирішенні спору також положень ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України щодо недопустимості позбавлення права власності чи обмеження у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Водночас, таких випадків в даній справі не встановлено.

Крім того, судом не враховано та не застосовано до даних правовідносин норми ст. ст.328,330,388 ЦК, згідно яких діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, що дає право добросовісному набувачу на витребування майна з чужого незаконного володіння.

Поза увагою суду залишилась також і та обставина, що згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року в звязку із наявністю спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про повернення коштів за договором позики вжито заходи забезпечення позову останнього та накладено арешт на нерухоме майно, яке є предметом спору в даній справі. Вказана ухвала звернута до виконання, відповідно проведена державна реєстрація цього обтяження, яке діяло і на момент реєстрації права власності на ці обєкти за ОСОБА_3

Таким чином, оскільки на час укладення між відповідачами договорів купівлі-продажу нерухомого майна була чинною ухвала про накладення арешту та заборону відчуження цього майна, на переконання апелянта ПП «ОТЕМ» не може бути визнане його добросовісним набувачем.

Апелянт також вказує, що при розгляді даної справи місцевий суд не застосував Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, не врахував практику Європейського суду з прав людини з приводу захисту права власності, згідно яких повинна бути дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ПП «ОТЕМ» доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 3 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ПП «ОТЕМ» укладено договори купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 та зареєстровані в реєстрі за номерами відповідно №99,100,102,103,104. Предметом продажу-купівлі в даних договорах були:

- земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Яремче, Івано-Франківська область, вул. Свободи, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - :04:001:0222 (а.с.221-224 т.1);

- земельна ділянка площею 0,1312 га, що розташована за адресою: м. Яремче, Івано-Франківська область, вул. Свободи, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - :04:001:0105 (а.с.225-228 т.1);

- житловий будинок №367/29б, що знаходиться за адресою: м. Яремче, Івано-Франківської області, вул. Свободи, житловою площею 74,2 м.кв., загальною площею 101,8 м.кв. (а.с.229-232 т.1);

- житловий будинок №367/29а, що знаходиться за адресою: м. Яремче, Івано-Франківської області, вул. Свободи, житловою площею 20,9 м.кв., загальною площею 81,7 м.кв. (а.с.233-236 т.1);

- житловий будинок з надвірними будівлями №367/29, що знаходиться за адресою: м. Яремче, Івано-Франківської області, вул. Свободи, житловою площею 80,1 м.кв., загальною площею 314 м.кв. (а.с.237-246 т.1).

Зі змісту цих договорів випливає, що право власності продавця на нерухоме майно підтверджувалося, відповідно, на житлові будинки: свідоцтвом, виданим Яремчанською міською радою Івано-Франківської області 05.05.2010 року та зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 14 травня 2010 року та зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 14 травня 2010 року за № 2440, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 30350921; свідоцтвом, виданим Яремчанською міською радою Івано-Франківської області 28.11.2007 року та зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації 29 листопада 2007 року за № 2297, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 21208282; аналогічним свідоцтвом від 28.11.2007 року, зареєстрованим в МБТІ 29.11.2007 року за №2298, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 212088807. А також Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 843310, виданого Яремчанською міською радою 11 грудня 2007 року, Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 055055, виданого Яремчанською міською радою 10 червня 2005 року, зареєстрованими в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди відповідно за №№ 35, 83. Також, як видно з цих договорів державна реєстрація права власності на це нерухоме майно проведена Реєстраційною службою Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області 21 січня 2016 року, номери записів про право власності, відповідно 13030338, 13030528, 13030656, 13030832, 13030749; реєстраційні номери обєктів відповідно: 00, 00, 00, НОМЕР_1, НОМЕР_2.

Тоді ж приватним нотаріусом відповідно до ст.182 ЦК України зареєстровано право власності набувача за договорами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.214-220 т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є власником спірних обєктів нерухомості, які знаходяться в м. Яремче по вул. Свободи, на підставі договорів купівлі-продажу, укладених в процесі здійснення ліквідаційної процедури внаслідок банкрутства відповідача ОСОБА_3, права власності останнього на спірне майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були неправомірно поновлені, що підтверджено судовим рішенням, також внаслідок припинення провадження у справі про банкрутство втратили чинність рішення судів щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. А тому, після 02.02.2016 року договори купівлі-продажу є дійсними, а позивач є належним та законним власником цього майна. Відповідно, не будучи законним власником майна ОСОБА_3 не вправі був відчужувати це майно згідно укладених 03.02.2016 року між ним та ПП «ОТЕМ» договорів купівлі-продажу. Відтак, останнє набуло право власності на ці обєкти без будь-яких правових підстав. Враховуючи, що відповідачі не визнають її права власності на це майно, то її право підлягає захисту у порядку ст. 392 ЦК України та шляхом задоволення віндикаційного позову, зважаючи на підстави, передбачені ст. ст.387, 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в його набувача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що на час укладення договорів купівлі-продажу спірного майна між відповідачами, тобто 3 лютого 2016 року, вона була власником цього нерухомого майна та що спірне майно вибуло з її володіння з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України. А тому порушені та невизнані, на її думку, права не підлягають захисту в обраний спосіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки він ґрунтується на нормах матеріального права виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в ч. 4 ст. 41 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках тощо.

У силу статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає з закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність та добросовісність такого набуття.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до статтей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації, якщо відповідно до ст. 388 ЦК майно не може бути витребувано у нього.

Таким чином, за змістом ст. 330 ЦК добросовісний набувач набуває право власності на майно не лише тоді, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна з його володіння, а й тоді, коли попередній власник з відповідним позовом не звертався.

Аналогічним чином підлягають застосуванню положення ст. 330, частин 1,2 ст. 334 ЦК при вирішенні спорів щодо права власності на рухоме майно (право власності на рухоме майно у добросовісного набувача виникає з моменту відплатно придбаного майна, якщо відповідно до ст. 388 ЦК це майно не може бути у нього витребувано).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Волинської області від 17 квітня 2009 року порушено провадження у справі№8/40-Б про визнання банкрутом підприємця ОСОБА_3 Постановою цього суду від 3 червня 2009 року його визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Як правильно встановлено судом першої інстанції 26 грудня 2012 року в межах ліквідаційної процедури в звязку з визнанням банкрутом громадянина підприємця ОСОБА_3, відповідно до п.1 ст.30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», на підставі вищезазначеної постанови та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 16 жовтня 2012 року, протоколу №1 засідання комітету кредиторів від 2 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ліквідатором ОСОБА_7, який діяв за громадянина ОСОБА_3, укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок. Відповідно до умов договорів (реєстраційні №№ 1027,1030) продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність земельні ділянки відповідно площею 0,1000 га, кадастровий номер :04:001:0222 та площею 0,1312 га, кадастровий номер 040010105, які розташовані за адресою: м. Яремче, вул. Свободи, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області (а.с.13-16, 17-20 т.1).

Також цього дня між ОСОБА_2 та ліквідатором ОСОБА_7, який діяв за громадянина ОСОБА_3, укладено договори купівлі-продажу іншого нерухомого майна. Зокрема, договір купівлі-продажу будинку №367/29б (житлово-відпочинковий будинок), загальною площею 101,80 м. кв., реєстраційний № 1041; договір купівлі-продажу будинку № 367/26а (житлово-відпочинковий будинок), загальною площею 81,70 м. кв., реєстраційний № 1038; договір купівлі-продажу житлового будинку з будівлями та спорудами, загальною площею 314,00 м. кв., реєстраційний №1044, що знаходяться за адресою: м. Яремче, вул. Свободи (Леніна) (а.с. 21-23, 24-26, 27-29 т.1).

На підставі цих правочинів позивач 6 лютого 2013 року зареєструвала право власності на земельні ділянки, а 23 грудня 2013 року на житлові будинки, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.30,31,32, 33,34 т. 1).

Однак, в подальшому ухвалою Господарського суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, залишеною без змін постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 22 вересня 2015 року та Вищого господарського суду України від 1 грудня 2015 року, укладені між ліквідатором ОСОБА_7 та ОСОБА_2 26 грудня 2012 року договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна визнано недійсними (а.с.115-122, 123-132,135-140 т.1). При цьому судами встановлено, що укладення цих договорів без оголошення про продаж майна є порушенням вимог ст.ст.3-1, 25, 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки вищевказане нерухоме майно було продане ліквідатором ОСОБА_7 за прямими угодами купівлі-продажу заставного майна банку, всупереч законодавчо встановленому конкурсному порядку такого продажу. Водночас рішення господарським судом, який визнав ОСОБА_3 банкрутом, щодо здійснення розподілу коштів боржника не приймалося. Чим були порушені майнові інтереси кредиторів як учасників конкурсного провадження та відповідно є підставою для визнання оспорюваних угод недійсними згідно ч.11 ст.17 Закону України ««Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ч.2 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Відповідно, внаслідок цього в ліквідаційну масу банкрута повернуто обєкти нерухомості, які підлягають реєстрації за ОСОБА_3

За змістом ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Положенням статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку наявності про це судових рішень) не можуть здійснюватися всі права, набуті сторонами правочину за ним, а створені обовязки відповідно не підлягають виконанню.

В звязку із вищенаведеним судом обґрунтовано не прийнято до уваги посилання позивача на неправомірність припинення її права власності на спірні обєкти, оскільки попередній власник не заявляв вимогу про повернення йому вказаного майна, а суд відповідно не обговорював питання застосування наслідків недійсності правочинів.

Зясовано, що при розгляді справи № 8/40-Б за заявою підприємця ОСОБА_3 про банкрутство ухвалою Господарського суду Волинської області від 30 грудня 2015 року задоволено клопотання ліквідатора підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_8Б про зняття обтяжень, заборон, арештів на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3. Відповідно знято всі обтяження, накладені на це майно. Також зобовязано Перший відділ Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (державної реєстрації обтяжень), Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідні записи ; Державного реєстратора Реєстраційної служби Яремчанського міського управління юстиції зареєструвати право приватної власності на повернуті в ліквідаційну масу спірні обєкти нерухомості за ОСОБА_3 (а.с.141-154 т.1). Зі змісту цієї ухвали, яка набрала законної сили та не скасована, також вбачається, що господарський суд прийшов до висновку, що право власності на обєкти нерухомого майна, що були предметом визнаних недійсними в судовому порядку договорів купівлі-продажу, підлягає державній реєстрації за ОСОБА_3 за наявності юридичного факту банкрутства особи та повернення його в ліквідаційну масу банкрута.

Згідно положень ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Як видно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта 21 січня 2016 року право власності на спірні нерухомі обєкти було зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.165-169 т.1).

Відповідно після проведення цієї реєстрації права власності ОСОБА_3 відчужив спірні обєкти нерухомості ПП «ОТЕМ» згідно укладених між сторонами 3 лютого 2016 року договорів купівлі-продажу.

За таких обставин твердження представника апелянта щодо відсутності в сторони продавця прав уповноваженого власника є надуманими та не можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, за результатами перегляду ухвал господарського суду Волинської області від 30.12.2015 року (щодо зняття обтяжень), від 08.10.205 року (щодо виправлення описки - а.с. 133-134 т.1), від 30.12.2015 року (щодо заміни кредитора), прийнятих у справі № 8/40-Б про банкрутство підприємця ОСОБА_3, Рівненський апеляційний господарський суд в своїй постанові від 2 лютого 2016 року прийшов до висновку, що заборгованість ОСОБА_3 не повязана із здійсненням ним підприємницької діяльності. А отже, були відсутні визначені законом підстави для порушення справи про банкрутство згідно ст.ст.47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно саме з підстав провадження в с праві про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 припинено (а.с.201-205 т.1).

В той же час, як випливає зі змісту укладених між відповідачами договорів відчуження майна таке належало продавцю саме як фізичній особі.

Вказана постанова набрала чинності та на день розгляду справи апеляційним судом не скасована, про що ствердив в судовому засіданні представник апелянта.

При цьому судом правильно не взято до уваги посилання ОСОБА_2 щодо втрати чинності ухвали Господарського суду Волинської області від 19 серпня 2015 року у звязку з припиненням провадження у справі про банкрутство підприємця ОСОБА_3, оскільки таке не ґрунтується на вимогах закону. Вказане судове рішення у законному порядку не скасоване. А відповідно до положень ст. 14 ЦПК України, ст. 115 ГПК України, як таке, що набрало законної сили, є обовязковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Зважаючи на те, що договори купівлі-продажу спірного майна від 26 грудня 2012 року визнано судом недійсними і підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, позивач не може вважатися власником цього майна. А відповідно відсутні підстави вважати, що майно вибуло з володіння поза її волею й вона має право витребовувати його від відповідачів за правилами статей 387,388 ЦК України.

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції виходячи зі змісту статті 392 ЦК України дійшов правильного переконання, що ОСОБА_2 не довела, що саме вона є власником спірного нерухомого майна і це право не визнається відповідачами, а тому таке її право підлягає захисту шляхом задоволення віндикаційного позову.

Твердження апелянта щодо неповноти зясування судом дійсних обставин справи, що виразилося у відмові витребувати письмові документи, зокрема, всі первісні документи, що послужили підставою укладення між відповідачами договорів відчуження спірного майна, не заслуговують на увагу. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.173-197 т.1) такі були долучені представником ПП «ОТЕМ» в ході розгляду справи, досліджувалися судом і їм дано вірну правову оцінку.

Абсолютно неспроможними є і доводи представника апелянта щодо відчуження на користь ПП «ОТЕМ» спірного майна в період дії обтяжень, що унеможливлювали будь-яке розпорядження цим майном. Станом на 3 лютого 2016 року (день укладення договорів купівлі-продажу обєктів нерухомого майна між ОСОБА_3 та ПП «ОТЕМ») відповідно до ухвали Господарського суду Волинської області від 30 грудня 2015 року всі обтяження, заборони, арешти на нерухоме майно, що належало ОСОБА_3 було знято.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника у відношенні до свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватись з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду у справі Спорронг і Лоннрот проти Швеції (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Протоколу № 1.

На думку колегії суддів, з огляду на це, не можуть бути прийняті до уваги посилання представника апелянта щодо незастосування місцевим судом практики Європейського суду з прав людини з приводу захисту права власності, оскільки не встановлено не справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Позивач не позбавлена у визначен6ий законом спосіб вимагати повернення їй коштів, сплачених на виконання первісних укладених договорів відчуження спірного нерухомого майна.

Крім того, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 відхилити, а рішення Яремчанського міського суду від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_9