УХВАЛА

іменем україни

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання договору банківського рахунку недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 грудня 2007 року між нею та акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 58 тис. доларів США і за умовами якого до її обов'язків входило відкриття поточного банківського рахунку. У 2012 році вона ознайомилась з копією договору банківського рахунку від 9 грудня 2007 року про відкриття нею у ПАТ «УкрСиббанк» поточного рахунку з додатком до договору № 1 та додатковими угодами від 27 грудня 2007 року № 1 та від 11 березня 2009 року № 1, а також із заявою від неї про відкриття поточного рахунку від 9 грудня 2007 року, та виявила, що вони підписані іншою особою. Вважала, що вказані договори є недійсними, оскільки вона їх не підписувала.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати договір банківського рахунку від 9 грудня 2007 року з додатком до договору № 1 та додатковими угодами від 27 грудня 2007 року № 1 та від 11 березня 2009 року № 1 недійсними.

Повторним заочним рішенням Червонозаводського районного суду

м. Харкова від 30 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано

недійсними договір банківського рахунку від 9 грудня 2007 року з додатком № 1 до договору банківського рахунку, додаткову угоду № 1 від 27 грудня 2007 року та додаткову угоду № 1 від 11 березня 2009 року до договору-анкети про відкриття та обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи, укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року заочне рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова

від 30 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із висновку судово-почеркознавчої експертизи від 10 квітня 2014 року, яким встановлено, що підписи в договорі банківського рахунку з додатком та додатковими угодами виконані однією особою, але не позивачем, тобто не було її волевиявлення на укладення цього договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ПАТ «УкрСиббанк» виконало свої зобов'язання за договором споживчого кредиту, зарахувало на поточний рахунок, відкритий у банку на ім'я ОСОБА_3, грошові кошти у розмірі 58 тис. доларів США за заявою останньої. При цьому послався на те, що ОСОБА_3 вчиняла дії по виконанню спірного договору, у березні - листопаді 2009 року вносила грошові кошти на погашення заборгованості по договору споживчого кредиту. У зв'язку з наведеним вважав, що сам по собі висновок судово-почеркознавчої експертизи не є достатнім для задоволення позову.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 10 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким остання отримала кредит в іноземній валюті в сумі 58 тис. доларів США і за умовами якого до обов'язків ОСОБА_3 входило відкриття поточного банківського рахунку. 9 грудня 2007 року ОСОБА_3 відкрито договір банківського рахунку з додатком до договору № 1 та додатковими угодами від 27 грудня 2007 року № 1 та від 11 березня 2009 року № 1.

Позивачка зазначала, що такий договір не підписувала і волевиявлення на його укладення не мала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору

(ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК Україниврегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493(далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з п. 8 гл. 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-17 цс 12 від 6 червня 2012 року, № 6-118 цс 14 від 29 жовтня

2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, ОСОБА_3 також посилалась на те, що заявка на купівлю іноземної валюти нею банку не надавалась, укладення договору банківського рахунку відбулося 9 грудня 2007 року, що є вихідним днем - неділею, а режим роботи банку встановлено з понеділка по п'ятницю, а неділя - вихідний (непрацюючий) день, відсутність дозволу керівництва банку укладати договір у неділю свідчить про відсутність повноважень представника відділення банку на укладення оскаржуваного договору. При цьому звертала увагу на вимоги про наявність обов'язкових реквізитів, у тому числі особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні операцій відкриття банківського рахунку в іноземній валюті, про зарахування коштів не указаний рахунок без погодження з нею.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору.

При цьому, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що такий висновок судово-почеркознавчої експертизи від 10 квітня 2014 року, яким установлено, що підписи від імені ОСОБА_3 на договорі банківського рахунку від 9 грудня 2007 року з додатком № 1, додатковій угоді від 27 грудня 2007 року № 1 та додатковій угоді № 1 від 11 березня 2009 року виконані однією особою, проте не ОСОБА_3, є одним із доказів і не має переваги перед іншими видами доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Водночас, суд не надав відповідної правової оцінки іншим доказам, наявним в матеріалах справи, зокрема, копії заяві від 10 грудня 2007 року про видачу готівки, згідно з якою на рахунок позивачки були зараховані кошти у розмірі

58 тис. доларів США, та витягу про рух коштів на цьому рахунку з 10 грудня

2007 року до 9 березня 2013 року.

Проте, вирішуючи спір, суд на зазначене уваги не звернув, а саме на те, що рахунок відкрито в національній валюті, а банк без погодження з нею зараховував на нього іноземну валюту. При цьому згідно з п. 1.2.2 договору про споживчий кредит зарахування здійснюється на рахунок № 5931, хоча таке зарахування було на № 5600. Зокрема, суд касаційної інстанції вказував на необхідність дослідити та належним чином оцінити надані сторонами докази, а не автоматично ухвалювати протилежне рішення суду, без вчинення таких процесуальних дій.

Наведене свідчить про те, що суд на порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Про вказані порушення закону зазначав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні

від 2 вересня 2015 року при скасуванні попередніх судових рішень, які є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, однак апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції не виконав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик