МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Номер провадження № 2/521/1113/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого судді - Жуган Л.В.

при секретарі - Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання трудового договору та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 02.11.2015 року, звернулась позивач ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про розірвання трудового договору посилаючись на те, що 02.04.2010 року між нею та ОСОБА_3 був укладений трудовий договір №0, за яким фізична особа-підприємець ОСОБА_2 прийняла на роботу ОСОБА_3 на посаду продавця промислових товарів. Трудовий договір було зареєстровано Одеським міським центром зайнятості 08.04.2010 року за №0, договір є безстроковим.

Позивач вказує, що відповідач працювала у неї до серпня 2015 року, після чого перестала зявлятись на роботу. В даний час позивач вирішує питання щодо припинення своєї підприємницької діяльності і у звязку з цим має намір розірвати безстроковий трудовий договір №0 від 02.04.2010 року, але не має можливості це зробити, оскільки відповідач за власної ініціативи не вживає дій щодо його розірвання, зустрічей з позивачем уникає, ніякої трудової діяльності за договором не здійснює. З підстав цього позивач просила суд: трудовий договір №0 від 02.04.2010 року, укладений безстроково між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвати; встановити порядок виконання рішення суду, за яким воно в разі набрання законної сили стане підставою для зняття з реєстрації Одеським міським центром зайнятості трудового договору №0 від 02.04.2010 року, укладеного безстроково між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3

11.12.2015 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору та стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, моральної шкоди, який протокольною ухвалою суду був об'єднаний в одне провадження із позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання трудового договору.

За зустрічною позовною заявою, ОСОБА_3 вказала, що працювала продавцем промислових товарів у магазині «Палацціо» на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2, відповідно до трудового договору №0 від 02.04.2010 року. ОСОБА_3 зазначає, що 25.08.2015 року пішла у щорічну відпустку, отримала відпускні та мала вийти на роботу 08.09.2015 року, але саме в цей день їй подзвонила ОСОБА_2 та повідомила, що магазин зачиняється і працювати не буде, і щоб вона не виходила на роботу. Відтак з 08.09.2015 року ОСОБА_3 не працювала у магазині за обставин, які не залежать від неї, оскільки закриття магазину відбулося за рішенням самої ОСОБА_2, хоча жодних обєктивних обставин для цього не було. Отже фактично ФОП ОСОБА_2 неправомірно позбавила її роботи.

Відповідач ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом) вказує, що вимоги ОСОБА_2 про розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є необґрунтованими та незаконними, оскільки ОСОБА_2 наполягає на розірванні з нею трудового договору на підставі того, що припиняє свою підприємницьку діяльність, але про таке звільнення ОСОБА_3 не була попереджена взагалі, крім того, будь-яких розрахунків по заробітній платі чи інших платежів, повязаних зі звільненням, з нею проведено не було.

За попередньою домовленістю ОСОБА_3 із співробітницями зустрілись з ОСОБА_2, з метою передання заяв про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак ОСОБА_2 відмовилась розривати трудовий договір за такими умовами, що є порушенням. Відтак ОСОБА_3 залишилась у невизначеному стані щодо працевлаштування, не отримала жодної плати за весь час з вересня 2015 року і не має змоги офіційно працевлаштуватись на роботу.

Відповідач ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом) зазначає, що фактично вона без будь-яких пояснень залишилась без заробітку на невизначений час та втратила нормальні життєві звязки і засоби до існування, вона постійно дуже сильно хвилювалась, чим їй було завдано значних моральних страждань.

Враховуючи наведене, за остаточно уточненим збільшенням зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить суд: трудовий договір, укладений 02.04.2010 року безстроково між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований Одеським міським центром зайнятості за №0 розірвати у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 12250,00 гривень заборгованості по заробітній платі, а також вихідну допомогу в сумі 4200 гривень; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 3000,00 гривень; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 974,40 гривень.

Представник позивача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_4, в судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_5, в судовому засіданні просила суд задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Також ОСОБА_3 подала до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_2, згідно яких просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 02.04.2010 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3К був укладений трудовий договір №0, який був зареєстрований 08.04.2010 року Одеським міським центром зайнятості.

В силу ст. 24-1 КЗпП України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) - у разі укладання трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Згідно трудового договору субєкт підприємницької діяльності - ОСОБА_6 прийняла на роботу ОСОБА_3 на посаду продавця промислових товарів із встановленою заробітною платою у розмірі 890 гривень на місяць та наданням щорічної оплачуваної відпустки на час у 24 календарних дні, трудовий договір укладений безстроково.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін.

Довідкою про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку №387929 від 01.01.2011 року підтверджується, що ОСОБА_3 перебувала в трудових відносинах із субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_6

У звязку з розірванням шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на «Ашаєва», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29.10.2013 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Відповідно до облікової картки (для фізичної особи - підприємця) від 04.07.2014 року реєстраційний номер 3871, вбачається, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює торгову діяльність, а саме непродовольчої групи товарів у магазині за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55. Власником вказаного приміщення магазину є ОСОБА_7

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, виданої Державною реєстраційною службою України 25.06.2014 року, вбачається, що ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) зареєстрована як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є оптова торгівля одягом та взуттям, дані про припинення такої діяльності на час розгляду справи судом відсутні.

З підстав чого суд вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_2 про намір розірвати трудовий договір з ОСОБА_3, у звязку з припиненням нею підприємницької діяльності безпідставними.

Згідно ч.2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу.

Згідно ст. 40 КЗпП України визначено трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 49-2 КЗпП України, визначено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Суд враховує, що будь-які докази про попередження ОСОБА_2 працівника ОСОБА_3 про припинення (розірвання) трудового договору №0 від 02.04.2010 року, з відповідного періоду, із зазначенням причин такого припинення - за весь час розгляду справи суду не надано.

Аналізуючи вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 щодо розірвання трудового договору, судом встановлено, що 01.12.2015 ОСОБА_2 отримала заяву ОСОБА_3 з проханням звільнити її з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та розірвати укладений між ними трудовий договір зі зняттям її з державної реєстрації в центрі зайнятості, що підтверджується розпискою за підписом ОСОБА_2, але до теперішнього часу трудовий договір не розірвано.

З оглянутої в судовому засіданні трудової книжки ОСОБА_3 серія БТ-І №4526478, (копія якої долучена до матеріалів справи), вбачається, що в порушення ст. 48 КЗпП України ФОП ОСОБА_2 не було внесено належний запис про прийняття на роботу ОСОБА_3 відповідно до трудового договору №0 від 02.04.2010 року.

Не виконання ФОП ОСОБА_8 умов трудового законодавства щодо оформлення трудової книжки, припинення (розірвання) трудового договору, суд вважає, порушення права ОСОБА_3К на працю.

Допитаний в судовому засіданні 27.04.2016 року в якості свідка, під присягою, ОСОБА_9, який є чоловіком ОСОБА_2, вказав, що ОСОБА_2 давно працювала директором магазинів, була оформлена як СПД, продавці числилися за нею і коли вона мала намір розірвати трудові договори з працівниками, які за нею рахувалися, в тому числі ОСОБА_3, але ніхто з працівників до центру зайнятості не зявився. Свідок вказав, що причиною припинення трудових відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_3 стало те, що магазин в якому вони працювали закрився, оскільки змінився власник.

Свідок ОСОБА_10, яка є сестрою ОСОБА_2, пояснила, що позивач ОСОБА_2 була зареєстрована як СПД, вона укладала трудові договори з продавцями, в тому числі і з відповідачем ОСОБА_3 Свідок вказала, що будь-які відносини щодо виплати заробітної плати працівникам, які працювали з ОСОБА_8, в тому числі ОСОБА_3, їй не відомі.

Допитана в судовому засіданні 27.04.2016 року в якості свідка, під присягою, ОСОБА_11 зазначила, що ОСОБА_2 знає приблизно з 2010 року, вона була роботодавцем свідка та ОСОБА_3, привозила товар в магазин, інколи підміняла відсутнього продавця, та виплачувала їм заробітну плату. Також свідок пояснила, що 7 вересня 2015 року магазин закрили, про що їх в телефонному режимі повідомила ОСОБА_8, яка сказала, що на роботу виходити не потрібно, їм зателефонують, на роботу після цього вони більше до ОСОБА_8 не виходили, заробітну плату не отримували. Крім того, свідок вказала, що з 19 січня вона та ОСОБА_3 працюють за трудовими договорами, укладеними із ОСОБА_7 від 19.01.2016 року, але з ОСОБА_8 трудовий договір не розірваний.

Враховуючи пояснення свідків, досліджені матеріали справи, з яких вбачається, що магазин «Плацціо» по вул. Ак. Філатова, 55, у м. Одесі, працював у звичайному режимі, що також підтверджується листом управління поліції охорони в Одеській області №206 від 22.12.2015 року, суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_2 на те, що власник магазину за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55 був змінений, та він більше не працював.

З первинного позову, вбачається, що позивач ОСОБА_2 просить розірвати трудовий договір №0 від 02.04.2010 року, укладений безстроково між ОСОБА_2 та ОСОБА_3К на підставі п.1, ст. 40 КЗпП України, але при цьому будь-яких належних доказів прогулу відповідача ОСОБА_3, змін в організації виробництва і праці, попередження працівника належним чином за не пізніше ніж за 2 місяці до суду не надала.

Згідно електронної відповіді на безкоштовний запит з офіційного сайту Міністерства юстиції України від 15.02.2016 року, 22.04.2016 року, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП ОСОБА_2 не перебуває у процесі припинення підприємницької діяльності.

Тобто причин щодо фактичного позбавлення роботи ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 в процесі розгляду справи не добуто, та будь-яких відповідних доказів суду не надано.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2015 року переведено право власності на нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55, що належить ОСОБА_7 та Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року, вказане заочне рішення скасовано і допущено поворот виконання заочного рішення, в порядку якого поновлено за ОСОБА_7 право власності на нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55.

З пояснень в судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що зафіксовано технічним звукозаписом судового засідання, судом встановлено, що трудова діяльність ОСОБА_3 у магазині «Палацціо» здійснювалась до 25 серпня 2015 року, після чого вона пішла у відпустку за узгодженням з ОСОБА_2 до 08.09.2015 року, після відпустки вона повинна була вийти на роботу, але у вересні після телефонної розмови з ОСОБА_2, ОСОБА_3 не змогла вийти на роботу так як ОСОБА_2 їй повідомила, що робота магазину припиняється.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Пояснення ОСОБА_2, що нежитлове приміщення магазину «Палацціо», в якому працювала ОСОБА_3 перебувало в неї з червня 2014 року в оренді, та в липні 2015 року новим власником став ОСОБА_12 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси та заборонив проводити будь-яку діяльність у даному приміщенні, у звязку з чим магазин перестав функціонувати, суд не приймає до уваги. Так, з 18.09.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси поновлено було власність на магазин, а також суд вважажє, що зміна власника орендованого приміщення не дає підстави роботодавцю не виконувати умови трудового договору, укладеного з працівником, в даному випадку з ОСОБА_3

Ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Враховуючи досліджене, суд вважає, що порушене право ОСОБА_3К підлягає захисту, шляхом розірвання трудового договору в судовому порядку, зі стягненням заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги.

Досліджуючи вимоги ОСОБА_3, як позивача за зустрічним позовом, про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, суд виходить із того, що постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року визначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. При припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст. 44 КЗпП, так і іншими нормами закону.

Розмір заробітної плати ОСОБА_3 у вересні-жовтні 2015 року, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_3, становить - 1400 гривень.

З дослідженого судом встановлено, що з вересня 2015 року по дату розгляду справи ОСОБА_3 не працювала та не отримувала заробітну плату, розмір якої у вересні-жовтні 2015 року, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_3, становить - 1400 гривень.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_3, наданих з Пенсійного фонду України, вбачається, що з квітня 2010 року ФОП ОСОБА_2 здійснювала нарахування заробітної плати ОСОБА_3 по жовтень 2015 року, включно, та з листопада 2015 року по дату розгляду справи по суті такі нарахування не здійснювалися.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, №100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Судом з індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_3, наданих з Пенсійного фонду України, встановлено, що заробітна плата ОСОБА_3К нараховувалася за кожний календарний день місяця, та за два останні місяці за які здійснено нарахування ОСОБА_3 заробітної плати є вересень 2015 року 1400 грн. та жовтень 2015 року - 1400 гривень, з зазначенням кількості днів трудового стажу, всього - 61 день, з урахуванням цього середньоденна заробітна плата становить 2800:61=45,90 грн.

Та з вересня 2015 року по дату ухвалення рішення по справі 24.05.2016 року кількість днів вимушеного прогулу, за які ОСОБА_3 не отримувала заробітну плату становить - 267 днів, в зв'язку з чим розрахунок середньомісячної заробітної плати ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу становить: 45,90х267= 12250 гривень.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

З урахуванням вищезазначеного на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню з ОСОБА_2 вихідна допомога у розмірі: 1400 грн.х3=4200грн.

Оцінюючи вимоги відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним ОСОБА_3 щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд виходить з того, що відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З досліджених судом обставин, судомвстановлено, що дійсно неправомірними діями позивача за первісним позовом ОСОБА_2 щодо невиплати належних сум заробітку відповідачу за первісним позовом ОСОБА_3, не проведення звільнення в установленому законом порядку, завдано певних моральних страждань, що виразилось в порушенні нормальних життєвих зв'язків, неможливості забезпечення належних матеріальних умов для існування, необхідності відновлення своїх порушених прав у суді.

Отже, керуючись принципом виваженості, розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з ОСОБА_2 - на користь ОСОБА_3 суму компенсації заподіяної моральної шкоди, що полягала у моральних стражданнях, порушенні нормальних життєвих звязків, яких вона зазнала у звязку із нервовим хвилюванням, повязаних з припиненням трудових відносин, не отримання заробітної плати - у розмірі 500 грн.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому судовий збір оплачений ОСОБА_3 при подачі зустрічного позову до суду за квитанціями: №14765146 від 10.12.2015 року у розмірі 487,20 грн. та №14765179 від 10.12.2015 року у розмірі 487,20 грн., що у загальному розмірі становить - 974,40 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання трудового договору відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди задовольнити частково.

Трудовий договір, укладений 02.04.2010 року безстроково між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований Одеським міським центром занятості за №0 розірвати на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з не виконанням законодавства про працю, умов трудового договору.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_2, заборгованість по заробітній платі у розмірі 12250 (дванадцять тисяч двісті пятдесят) гривень, вихідну допомогу в сумі 4200 (чотири тисячі двісті) гривень, у відшкодування моральної шкоди 500 (пятсот гривень) та витрати по оплаті судового збору у розмірі 974 (девятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок.

Встановити порядок виконання рішення суду за яким після набрання законної сили рішенням суду - воно є підставою для зняття з реєстрації Одеським міським центром занятості трудового договору №0 від 02.04.2010 р., укладеного безстроково між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Л.В. Жуган