Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/250/15-ц
№ провадження 2/624/3/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

смт. Кегичівка 02 березня 2016 року

Кегичівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Криворотова С.В., за участі секретаря Проскурні Л.М., позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, у залі суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Насінневе» про визнання недійсним договору оренди землі, третя особа: відділ Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області,

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить визнати недійсним договір оренди землі від 27.06.2008р.№520 між його померлим батьком ОСОБА_4 та відповідачем про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,65 га на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області, скасувати запис про державну реєстрацію зазначеного договору оренди, зобовязати відповідача повернути земельну ділянку, стягнути з нього витрати по сплаті судового збору.

У подальшому, позивач свої вимоги уточнив, виключивши ту, що стосується скасування запису про державну реєстрацію договору, провадження у цій частині закрито.

Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВМВ № 502970 від 20.02.2009 року позивач є власником земельної ділянки площею 4,65га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області, що належала його батькові ОСОБА_4, який помер 18.08.2008р., право на земельну ділянку посвідчене державним актом на право власності серії ХР №037189, виданим Кегичівською районною державною адміністрацією 06.12.2002р. Зазначеною земельною ділянкою користується відповідач на підставі договору оренди землі від 27.06.2008р.№520, зареєстрованого Харківською регіональною філією ДП «Центр ДЗК України» 18.03.2009 року за №51, укладеного строком на 10 років. Позивач вважає цей договір недійсним, оскільки він вважає, що ані його, ані додатки до нього, як то: акт приймання передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, його батько не підписував, отже, відповідно, не мав волевиявлення на його укладення. У добровільному порядку повернути земельну ділянку відповідач не бажає.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що їм достовірно відомо, що батько позивача дійсно не підписував оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з його боку на укладення цього договору не було. Оплату від ПАТ «Насінневе» позивач отримував як частину прибутку від обробітку його земельної ділянки. Про існування договору оренди йому стало відомо після оформлення спадщини батька.

Представник відповідача проти позову заперечила, виходячи з того, що 19.09.2009 року між ПАТ «Насінневе» та позивачем укладено інший договір оренди землі № 321, відповідно до якого позивач надав у строкове платне користування спірну земельну ділянку строком на 10 років. Зазначений договір не був зареєстрований відповідно до вимог законодавства, але, як на думку представника відповідача, державна реєстрація цього договору не визначає моменту його укладення, а лише породжує момент набрання цим договором чинності. Крім того, представник відповідача посилалась на правову позицію ВСУ, викладену у його постанові від 19.02.2014 року № 6-162ц13, відповідно до якої сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом з тим, цивільні права та обовязки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. З огляду на наведене, представник відповідача просила врахувати зазначену правову позицію ВСУ при розгляді позову.

В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача також посилалась на ст.126 Земельного кодексу України (в редакції з 01.01.2013 року), Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень та інших законодавчих актів України», якими встановлено, що обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема, право оренди земельної ділянки. При цьому, згідно з п.п. 2, 3 розділу ІІ Прикінцевих і Перехідних положень цього останнього закону встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 01.01.2013 року. При цьому реєструється лише речове право, що виникає за відповідним договором оренди землі. Отже зазначений закон не повязує момент реєстрації речових прав з моментом укладення договору оренди землі, в звязку з чим, представник відповідача вважає договір оренди землі підписаний з позивачем укладеним та таким, що набрав чинності.

Також представник відповідача зазначила, що, відповідно до ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття, зміни, припинення або обтяження таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, як на думку представника відповідача, сама по собі державна реєстрація речових прав не регулює взаємовідносини між сторонами договору, а є лише адміністративною дією з боку держави. Водночас, ч. 3 ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зокрема, цими нормами відповідач та позивач керувались при передачі земельної ділянки та виплаті орендної плати за договором до здійснення його державної реєстрації. Позивач неодноразово звертався до ПАТ «Насінневе» з вимогою сплатити орендну плату, отримував її, отже сторонами тривалий час виконуються зобовязання за зазначеним договором оренди землі. Представник відповідача також вважає, що, оскільки договір оренди землі від 19.09.2009 року є діючим, то, відповідно, підстав для повернення земельної ділянки позивачеві немає.

Також, посилаючись на ч.1 ст. 256 та 257 ЦК України, представник відповідача просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності, обґрунтовуючи це тим, що позивач дізнався про наявність укладеного між померлим батьком та відповідачем договору оренди землі у вересні 2009 року, тобто з моменту підписання позивачем вищезазначеного договору оренди землі та отримання орендної плати.

Під час судового розгляду представник позивача щодо факту укладення між сторонами договору оренди землі від 19.09.2009 року № 321 пояснив, що, з огляду на те, що при його підписанні не було дотримано необхідних умов для його укладення, як то: не передано майно, не здійснено державну реєстрацію правочину тощо, зазначений договір не є укладеним, тому він не створює будь-яких юридичних наслідків.

Щодо строку позовної давності він вважає, що його перебіг розпочався з 05.11.2014 року, тобто саме з набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 29029814 від 05.11.2014 року.

У судовому засіданні дослідженні усі надані докази, зокрема, примірники та копії оскарженого договору з додатками, документів на земельну ділянку, отримання оплати, копія договору оренди землі від 19.09.2009 року № 321 з додатками до нього тощо.

Заслухавши пояснення, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон).

За положеннями ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямо вана на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі.

Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення.

Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документу.

Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою від 07.05.2015р. призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 29.10.2015р. №6893, підписи від імені ОСОБА_4 у двох примірниках договору оренди землі від 27.06.2008р. №520 та додатках до нього виконані не цією особою.

Експертиза виконана згідно з вимогами закону, її висновок не оспорений і оцінюється судом як такий, що відповідає вимогам чинного законодавства і є належним доказом.

Отже, факт відсутності волевиявлення ОСОБА_4 на укладання договору є доведеним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, що також відповідає практиці Верховного Суду України (постанова Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму ВСУ).

Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення батька позивача, підтвердженого його особистим підписом.

Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного:

У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою.

За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки саме за цим договором є безпідставним.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено свідоцтвом про право на спадщину, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним актом на право власності на земельну ділянку.

Тому позовна вимога щодо витребування у відповідача земельної ділянки з незаконного володін ня за оспореним договором від 27.06.2008р.№520, що визнається недійсним, є похідною від першої вимоги, і також підлягає задоволенню.

Судом розглянуто усі доводи відповідача на заперечення позову:

Так, заперечуючи проти недійсності оспореного договору, відповідач одночасно повідомляє про існування та наполягає на чинності іншого договору оренди на цю ж земельну ділянку між сторонами від 19.09.2009 року за №321, який не було зареєстровано у встановленому порядку.

Суд виходить з того, що згаданий договір не є предметом спору про дійсність попереднього, а відсутність його державної реєстрації свідчить про його неукладеність. Тому, він не може бути оцінений як належний доказ щодо іншого договору, дійсність якого є предметом спору.

Висновок щодо його неукладеності відповідає правовій позиції Верховного Суду України (рішення від 23.12.2009р. у справі №6-2817св09, від 15.07.2009р. у справі №6-5645св09).

Цей договір може свідчити про досягнення згоди стосовно істотних умов і є укладеним з момен ту його підписання тільки у випадку подальшої державної реєстрації згідно з ч.1 ст.210, ч.3 ст. 640 ЦК України (в редакції до 01.01.2013р.), ч.2 ст.125 ЗК України ч.1 ст.20 Закону «Про оренду землі».

Також враховується, що земельна ділянка у користування за другим договором фактично не передавалась, оскільки вже перебувала у користуванні відповідача на підставі спірного договору.

З урахуванням цих обставин, суд оцінює і довідку відповідача від 19.02.2016р.№267 про нарахування орендної плати із посиланням на обидва договори.

Оцінюючи факт отримання позивачем орендної плати, суд виходить з такого.

Згідно з п.7 постанови Пленуму ВСУ, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним.

Позивачем доведено, що спірний договір був укладений без волевиявлення його батька, тому суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому.

Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору.

Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2915р.-рішення №47705809), а також апеляційного суду Харківської області (рішення від 15.10.2014р.-справа №637/410/14-ц, ухвала від 14.01.2016р. інша справа цього ж позивача №624/251/15-ц).

Щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідач вважає датою початку перебігу цього строку час, коли позивач дізнався про факт існування оспореного договору, а не той, коли стало відомо про його неналежне укладення.

У звязку з цим, позивач звертає увагу на те, що отримав право на звернення до суду після державної реєстрації 05.11.2014р. права власності на земельну ділянку, отриману у порядку спадкування згідно зі свідоцтвом від 20.02.2009р.

При визначенні обізнаності позивача про порушення права (щодо не підписання договору його батьком), враховується також думка про те, що позивач не є підписантом оспореного договору та спеціалістом у галузі почеркознавства, висновок експерта про це виконано 29.10.2015р.

Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України, за зобовязаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Дата підписання оспореного договору 23.06.2008р., строк дії 10 років.

Тому, суд не погоджується з доводом відповідача щодо початку відрахування строку позовної давності та його пропущення позивачем.

Згідно з судовою практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмова у задоволенні такого позову з мотивів пропуску строку позовної давності не відповідає нормам матеріального права (ЄДРСР № 52934069, ухвала від 21.10.2015р).

Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз.

Позов подано зі сплатою судового збору у розмірі та порядку, визначеними Законом України «Про судовий збір» в попередній редакції станом на 09.04.2015р.

Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому, витрати по сплаті судового збору та оплаті експертизи підлягають присудженню позивачеві з відповідача.

Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, ст.ст.1220,1258,1261-1265 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір оренди землі №520 від 27.06.2008р., укладений між ОСОБА_4 та публічним акціонерним товариством «Насінневе», зареєстрований Кегичівським РВР Харківської регіональної філії Дочірнє підприємство «Центр Державного земельного кадастру при Держкомзему України» за №51 від 18.03.2009р.

Зобовязати публічне акціонерне товариство «Насінневе» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,65га, кадастровий № :06:003:0056, розташовану на території Чапаєвської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_1 на праві власності на землю згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом №330 від 29.02.2009р., зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Реєстраційної служби Кегичівського районного управління юстиції Харківської області за індексним №16966412 від 05.11.2014р., номер запису про право власності 7572297.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Насінневе» (вул.50 років Жовтня, 20/1 смт Чапаєве Кегичівського району Харківської області, , п/р 2853 в ПАТ КБ «Приватбанк» м.Дніпропетровськ, МФО 305299) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) судові витрати: по сплаті судового збору - 243,60грн., на проведення почеркознавчої експертизи 5913,60 грн., всього в сумі 6157 (шість тисяч сто пятдесят сім) грн.20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області, через цей районний суд, протягом 10 днів з дня проголошення (відсутніми учасниками - з дня отримання копії), і набирає законної сили: за відсутності скарги - після закінчення цього строку, у разі її подання - після розгляду апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 4 березня 2016 року.

Суддя С.В. Криворотов