РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Чередник В.Є.

при секретарі Недосєкіній В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Зубарєв Ігор Юрійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який було уточнено заявою від 19.10.2016 р., в якому просив визнати недійсним за ознаками фіктивності договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений 08.06.2016р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим Ігорем Юрійовичем, реєстраційний № 2392.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 вказав, що його місце проживання зареєстроване за адресою спірної квартири та на сьогодні існує рішення суду, яким задоволені його позовні вимоги до ОСОБА_2 щодо усунення йому перешкод у користуванні та вселення у спірну квартиру. На виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження. Позивач стверджує, що вказані обставини суперечать пункту 4 спірного договору, де, з його точки зору, невірно зазначено стосовно відсутності прав третіх осіб на вказану квартиру на момент укладання договору.

Позивач ОСОБА_1 також вказав, що оскаржуваний ним договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків та просив суд визнати за цими наслідками його недійсним. Як на доказ фіктивності спірного договору позивач посилався на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - є єдиноутробними сестрами довіряють один одній, ОСОБА_3 - є молодою особою, яка не мала грошових коштів достатніх для купівлі квартири, а саме 392.830,00 гривень.

В своєму позові позивач посилається на ст.234, 215, 203 ЦК України та просить визнати вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним за ознаками фіктивності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та вказав, що договір купівлі-продажу від 08.06.2016р. вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались вказаним договором, вчинений як спосіб досягнення мети виселення з квартири позивача, тому повинен бути визнаний фіктивним та недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та вказала, що ОСОБА_2, як власник спірної квартири прийняла рішення продати своє майно ОСОБА_3. Вказаний договір посвідчений нотаріально, вона отримала від покупця 392.830,00 грн., а остання зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку. На виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_2 у двомісячний термін знялася з реєстрації за адресою спірної квартири, та у квартирі на сьогодні вона не проживає, її особистих речей там немає.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вказала, що ОСОБА_3 придбала спірну квартиру за власні кошти, які сплатила продавцю. Крім того, між нею та ОСОБА_2 були обговорені всі істотні умови правочину та виконані всі умови договору. Вона зареєструвала своє право власності, вселилася у квартиру, мешкає в ній та здійснює догляд за своєю власністю.

Представники відповідачів у судовому засіданні не заперечували того факту, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними сестрами по матері, вказані обставини підтвердили та визнали особисто відповідачі у своїх письмових поясненнях.

Третя особа в судове засідання не з*явилась, про день та час повідомлялась належним чином, її представник подав до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та пояснення, щодо законності спірного договору./ а.с. 58/

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому така особа на власний розсуд обирає передбачений ст.15 ЦК України спосіб захисту цивільних прав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 08.06.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири однокімнатної квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим Ігорем Юрійовичем, реєстраційний № 2392./ а.с. 45/

Вказаний договір купівлі-продажу квартири від 08.06.2016 року укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом.

Відповідно до змісту пункту 3 договору купівлі-продажу сторони в договорі взаємно підтвердили, що розрахунок за квартиру було здійснено до підпису договору в розмірі 392.800,00 гривень.

Факт розрахунку підтверджується розпискою ОСОБА_2 про те, що остання отримала від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 392.800,00 гривень за продаж квартири. / а.с. 83/

Судом також встановлено, не заперечувалося сторонами, що відповідач ОСОБА_5 зареєструвала право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Вселилася у квартиру та зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1., тобто вчинила дії, які свідчать про відсутність у неї умислу на укладення 08.06.2016 року фіктивного правочину. Вказаний факт підтверджується довідкою про склад сімї та актом про проживання. / а.с. 82, 84/

З обставин, встановлених на підставу аналізу наданих сторонами доказів, вбачається, що оспорений ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 08.06.2016 року відповідає передбаченим загальним вимогам, які свідчать про чинність правочину.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Згідно розяснень, викладених в листі Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним.

Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, що кореспондується з правовою позицією викладеною Верховним судом України в постанові від 21.01.2015 року по справі № 6-197цс14.

З огляду на положення ст.234 ЦК України та вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України саме позивач має довести наявність умислу як у ОСОБА_2 так і у ОСОБА_3 на фіктивність договору від 08.06.2014 року, тобто що обидві сторони договору не мали на меті оплатного відчуження квартири та набуття її у власність ОСОБА_3

Позивачем не доведено, що договір купівлі-продажу від 08.06.2016р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали формально, що в дійсності ОСОБА_2 не мала умислу на відчуження належного їй нерухомого майна, а матеріали справи таких даних не містять.

Виходячи з викладеного вище, суд дійшов до висновку, що позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів щодо наявності умислу у обох сторін на укладення 08 червня 2016 року фіктивного договору.

Твердження представника позивача про те, що ОСОБА_3 не мала грошових коштів у розмірі 392.800, 00 гривень на момент укладання договору купівлі-продажу не підтверджено. Натомість наявність довідок про отриману стипендію та заробітну плату не можуть слугувати доказом того, що особа не мала інших грошових коштів. / а.с. 80-81/

Крім того, мотиви, які навів позивач, та з яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 начебто уклали 08.06.2016 року договір купівлі-продажу квартири, лише з метою обмеження його прав, не підтверджуються доказами та не свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 15,203, 215, 234 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Зубарєв Ігор Юрійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом 10 днів з дня проголошення рішення до Київського районного суду м. Харкова апеляційної скарги.

Суддя -