У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 2 травня2008 року з ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 9 900грн зі сплатою за користування кредитом 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 2 травня 2011 року. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконував, у зв'язку з чим станом на 22 липня 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 707 грн 25 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення за захистом порушеного права, встановлений ст. 257 ЦК України, при цьому відповідач заявив про застосування положення ч. 4 ст. 267 ЦК України, що є підставою для відмови в позові.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що початок перебігу позовної давності за договором почався 7 серпня 2008 року, тобто з цієї дати у кредитора виникло право на позов, але банк пред'явив до суду позов лише 14 серпня 2013 року й не просив поновити строк позовної давності.

Проте повністюпогодитись із висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 2 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 9 900 грн зі сплатою за користування кредитом 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 2 травня 2011 року. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами кредитногодоговору від 2 травня 2008 року погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 та від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладено на строк до 2 травня 2011 року, а банк пред'явив позов до суду у серпні 2013 року.

Відповідно до п. 3.3.3 банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, виконати інші зобов'язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку.

Так, матеріали справи не містять направлення банком повідомлення про дострокове повернення кредиту, отже, строк виконання зобов'язання не змінювався.

Разом з тим відповідно до актів про передачу заставного майна на відповідальне зберігання від 1 жовтня 2009 року ОСОБА_3 було передано, а позивачем прийнято заставлене майно на відповідальне зберігання.

У вищевказаних актах зазначено, що у випадку непогашення наявної простроченої заборгованості та залишку за кредитом у термін до 14 жовтня 2009 року позичальник доручає ПАТ КБ «ПриватБанк» передати на реалізацію заставне майно за ціною, визначеною незалежним експертом, а виручені від реалізації засоби за вирахуванням витрат на проведення оцінки майна направити на погашення заборгованості.

У період з 18 листопада 2009 року до 15 листопада 2011 року на рахунок банку надійшли грошові кошти за реалізоване майно, які були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором від 2 травня 2008 року, тобто суд не дав оцінки тому чи не відбулося у даному випадку переривання перебігу позовної давності.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Проте апеляційний суд на зазначені обставини справи уваги не звернув, при цьому не врахував й інші платежі, здійснені на погашення кредитної заборгованості, зокрема, 15 листопада 2011 року та 7 грудня 2012 року.

Разом з тим доводи касаційної скарги щодо визначення сторонами позовної давності тривалістю в п'ять років є безпідставними.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

Разом з тим Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), п. 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача.

Крім того, у заяві позичальника від 2 травня 2008 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-1926цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, апеляційний суд у порушенняст. ст. 212 -214, 303, 315 ЦПК Україниназазначені положення закону уваги не звернув,не встановивдійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко