Справа № 372/296/16-ц
провадження № 2-403/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мори О.М.,

при секретарі Василенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі по тексту Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту Відповідач 1), ОСОБА_3 (далі по тексту Відповідач 1) про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 18 травня 2015 року між Позивачем та Відповідачем -1 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого Позивач передав Відповідачу -1 грошову позику в розмірі 122 000,00 гривень, які останній зобовязався повернути на першу вимогу позивача. Укладання договору позики підтверджується розпискою Відповідача-1 по справі від 18 травня 2015 року. 11 грудня 2015 року позивач направив Відповідачу -1 письмову вимогу про повернення наданих в позику коштів, яка була отримана Відповідачем-1 21 грудня 2015 року, але в строк 30 днів з моменту отримання вимоги, тобто до 21 січня 2016 року, як то передбачено п. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, Відповідач -1 позику не повернув та під різними приводами від повернення коштів ухиляється. При отриманні Відповідачем -1 коштів в позику, Відповідач-2 усно поручився перед позивачем за повернення коштів. Відповідач-2 обставину його поручительства щодо повернення позики Відповідачем-1 не заперечує, але кошти також не повертає. Посилаючись на ст. 525, ст. 526, ч. 1. ст. 554, 1049 ЦК України в позовних вимогах позивач просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на його користь грошові кошти в сумі 122 000,00 гривень.

Позивач в судовому засіданні підтримав повністю позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Також пояснив, що кошти були взяті відповідачем ОСОБА_2 згідно розписки для особистих потреб в позику, то повинні бути повернуті.

Представник Відповідача -1, ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, в задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки розписка всупереч твердженням позивача не є підтвердженням отримання позичальником в борг грошей, а також не містить умов їх отримання та зобовязання повернути кошти.

Відповідач -2 , який був допитаний в судовому засіданні також в якості свідка, пояснив, що з позовними вимогами позивача він згодний, та показав, що чув від позивача, про те, що ОСОБА_2 хотів у нього взяти кошти в борг, але сума коштів та строк повернення при ньому не обговорювалась, а він давав зобовязання ОСОБА_1, що кошти будуть повернуті позичальником.

Вислухавши позивача, представника відповідача-1, відповідача -2, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

24 березня 2015 року було укладено Договір підряду між ПП «Фенікс» в особі директора ОСОБА_5, як підрядником та ОСОБА_6, як замовником, предметом якого було виконання будівельно-монтажних робіт по обєкту житловий будинок в селі Жуківці, по вулиці Овдієнко, 21.

Судом встановлено, що 18 травня 2015 року ОСОБА_2 складено розписку про те, що 18 травня 2015 року він отримав від ОСОБА_1 122 000,00 гривень.

Згідно прибуткового касового ордеру № 1 від 18.05.2015 року грошові кошти в сумі 122 000,00 гривень прийняті ОСОБА_2А від ОСОБА_1 були оприбутковані на рахунок приватного підприємства «Фенікс».

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України та є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, дослідивши надану позивачем розписку, на підставі якої позивач доводить існування договору позики слід зазначити, що вказана розписка не містить обставин і умов укладення договору позики, з розписки не вбачається, що ОСОБА_2 отримав кошти у ОСОБА_1, відсутнє зобов'язання відповідача повернути отримані кошти, отже за своєю правовою природою спірні відносини не є договором позики, тому до них не підлягає застосуванню ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Ст. 205 ЦК України встановлює, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку; якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Окрім того, належних та допустимих доказів на укладення договору поруки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позивачем не надано, також суд не приймає і визнання позову відповідачем -2, оскільки це суперечить вимогам закону.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Аналізуючи норми діючого законодавства слід зазначити, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Оскільки з тексту наданої ОСОБА_1 розписки вбачається лише те, що відповідач отримав від позивача суму грошей, а умова про зобовязання їх поверення відсутня, то спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутись до суду з іншим позовом у спосіб, передбачений ст.ст.15,16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 10,11, 60, 212, 213, 215-218, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Обухівський районний суд Київської області.

СуддяОСОБА_7