22-ц/775/374/2016(м)
Категорія 54 Головуючий у 1 інстанції Турченко О.В.
Суддя - доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Песоцької Л.І., Ткаченко Т.Б.

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із зазначеним позовом, уточненим під час розгляду справи, посилаючись на те, що з 1973 року по 1996 рік він безперервно працював в ПАТ «Донецькобленерго». В 1996 році звільнився за власним бажанням. У період з 01.09.2006 року по 17.07.2014 року знову безперервно працював у відповідача за безстроковим договором. У період з 14.06.2014 року по 08.08.2014 року він перебував на лікарняному, проте коли вийшов на роботу, дізнався, що його звільнено на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки трудовий договір між ним та відповідачем був безстроковим, ніяких заяв на працевлаштування на визначений строк він працедавцеві не складав, а на час звільнення взагалі перебував на лікарняному. Просив суд визнати наказ №89 від 18.04.2014 року про прийняття його на роботу на умовах строкового трудового договору та наказ №190 від 17.07.2014 року про його звільнення недійсними та скасувати їх, поновити його на роботі на посаді електромонтера та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи в розмірі 900,48 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуально права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі. В скарзі зазначав, що при ухвалені рішення суд неповно та необ'єктивно оцінив усі фактичні обставини по справі. Зазначав, що відповідач не надав суду оригіналу заяви про прийняття позивача на роботу в Першотравневий РЕС ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», незважаючи на те, що відділ кадрів підприємства територіально розташований в м.Маріуполі. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги на те, що відповідачем було надано сфальсифіковану копію заяви про прийняття позивача на роботу за строковим договором, а підписаний ОСОБА_1 наказ про прийняття його на роботу був недостатньо проаналізований, що привело суд до неправильного висновку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, заперечення представника відповідача - ОСОБА_3, який просив залишити рішення без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 з 02.07.2012 р. по 02.09.2013 р., з 09.09.2013 р. по 31.03.2014 р. та з 18.04.2014 р. по 17.07.2014 р. працював електромонтером у ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» за трудовими договорами, кожного разу був звільнений у зв'язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до наказу (розпорядження) №89 від 18.04.2014 р. ОСОБА_1 прийнято на роботу до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» з 18.04.2014 р. по 17.07.2014 р. на умовах строкового трудового договору (т.1 а.с.22).

З даними наказом (розпорядженням) ОСОБА_1 ознайомлений 18.04.2014 р. особисто під підпис.

Наказом №190 від 17.07.2014 року позивач звільнений з підприємства на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку договору (т.1 а.с.23). З наказом позивач ознайомлений під підпис в той же день.

Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Укладення трудового договору, як зазначено у статті 24 КЗпП України, оформляється наказом або розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатися часом настання певної події.

Звертаючись до суду, позивач вказував на те, що його звільнено неправомірно під час тимчасової непрацездатності, що підтверджує лист непрацездатності АГК №923617, з якого вбачається, що ОСОБА_1 з 14.06.2014 р. по 23.07.2014 р. перебував на лікарняному.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що звільнення позивача відбулося правомірно з підстав закінчення строку трудового договору, і на такі правовідносини не поширюється заборона, передбачена ч.3 ст. 40 КЗпП щодо звільнення у період його тимчасової непрацездатності, так як звільнення позивача відбулося не з ініціативи власника або уповноваженого органу. Оскільки позивач звільнений підприємством без порушень трудового законодавства, відсутні підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки він є обґрунтованим, відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсними та скасування наказів про прийняття позивача на роботу за строковим трудовим договором та звільнення за закінченням строку договору, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав для задоволення таких вимог.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що не писав заяву про прийняття його на роботу на певний строк, і такі обставини підтверджуються відсутністю у відповідача оригіналу заяви позивача про прийняття на роботу.

В матеріалах справи міститься копія заяви від імені ОСОБА_1 від 17.04.2014 р. про прийняття його на роботу до Першотравневих РЕМ на посаду електромонтера Першотравневої виробничої ділянки №1 шляхом укладення строкового трудового договору з 18.04.2014 р. по 17.07.2014 р. за сімейними обставинами (т.1 а.с.22).

Представник відповідача пояснював, що надати суду оригінал цієї заяви не виявилося можливим внаслідок знищення частини документів підприємства пожежею та захоплення адміністративних будівель у м. Горлівці невідомими озброєними особами, що підтверджується довідкою від 02.03.2016 р. та актом від 29.07.2014 р. (т.2 а.с.24-25).

Обставини працевлаштування позивача на підприємство саме на умовах строкового договору підтвердили в суді свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які безпосередньо в силу посадових обов'язків приймали участь у оформленні наказу про прийняття позивача по строковому трудовому договору.

За результатом судової почеркознавчої експертизи, проведеної під час розгляду справи в суді першої інстанції, підпис в графі про ознайомлення з наказом №89 від 18.04.2014 року про прийняття позивача на роботу на умовах строкового договору виконаний ОСОБА_1 (т.1 а.с.200-203).

Згідно з п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23). Крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Трудові відносини із звільненням позивача між сторонами припинилися.

У зв'язку із тим, що позивач був своєчасно ознайомлений із наказом про прийняття його на роботу на строк з 18.04.2014 року по 17.07.2014 року, не оспорював його у встановлений законом строк, тобто, погоджувався з ним до моменту звільнення, суд дійшов до правильного висновку про те, що накази про прийняття на роботу та звільнення позивача є законними. Звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності також не перешкоджає звільненню за закінченням строку договору, тому немає підстав для визнання вказаних наказів недійсними, скасування й поновлення позивача на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи представника позивача в апеляційній скарзі про відсутність у відповідача оригіналу заяви ОСОБА_1 про прийняття його на роботу до Першотравневого РЕС ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», що на його думку свідчить про фальсифікацію копії цієї заяви, не впливають на правильність рішення суду, оскільки в рішенні повно відображені ті обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достатніми і допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Позивач ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не спростував обставини ознайомлення його із наказом про прийняття його на роботу саме за строковим договором.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем та його представником не надано.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга представника позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

Є.Є. Мальцева

Л.І. Песоцька

Т.Б. Ткаченко