У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що 5 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 25 тис. доларів США під 16 % річних та кінцевим терміном повернення до 5 травня 2011 року. Цього ж дня на забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно з умов якого він передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_4 належним чином умови кредитного договору не виконувала, на вимоги ні позичальник, ні майновий поручитель не реагували, станом на 17 квітня 2013 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 2 765,08 доларів США, що еквівалентно 22 092 грн 99 коп., з якої: процентна заборгованість за користування кредитом - 1 544,50 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання - 1 220,58 доларів США, на погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме вищевказаний житловий будинок.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину договору купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, у встановленому законом порядку, задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 17 квітня 2013 року за кредитним договором від 5 травня 2006 року у сумі 1 814, 81 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 14 500 грн 33 коп., у тому числі 1 544,50 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом та 270,31 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк, звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, пропустив п'ятирічний строк позовної давності до основної та додаткової вимоги за спірними зобов'язаннями, про застосування якого заявив відповідач, оскільки останній платіж позичальник здійснив 26 жовтня 2007 року, а з позовом банк звернувся у травні 2013 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що строк позовної давності не пропущено, оскільки згідно з наданим банком розрахунком 3 грудня 2008 року позичальником було здійснено погашення заборгованості по пені у розмірі 48 грн 64 коп., що свідчить про визнання боржником свого боргу, а, отже, мало місце переривання позовної давності, строк якої розпочався заново. При цьому апеляційний суд зменшив розмір пені, обчисливши його в межах дванадцяти місяців перед зверненням позивача до суду.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 5 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 25 тис. доларів США під 16 % річних та кінцевим терміном повернення до 5 травня 2011 року.

Згідно з п. 4.7 зазначеного кредитного договору позовна давність по вимогах банку про стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, комісії, неустойки - пені, штрафів встановлено тривалістю п'ять років.

5 травня 2006 року на забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно з умов якого він передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору, на вимоги банку ні вона, ні майновий поручитель не реагували, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 2 765,08 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 17 квітня 2013 року становить 22 092 грн 99 коп., з якої: процентна заборгованість за користування кредитом - 1 544,50 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання - 1 220,58 доларів США, на погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок відповідача.

Установивши порушення умов кредитного договору з боку відповідача, апеляційний суд частково задовольнив позов банку.

Разом з тим, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що відповідач заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Апеляційний суд, відхиляючи доводи відповідача про пропуск позовної давності, послався на норму ст. 264 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому як на дію, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу, апеляційний суд послався на те, що 3 грудня 2008 року відповідачем було здійснено погашення заборгованості по пені, нарахованій за неналежне виконання умов кредитного договору, у розмірі 48 грн 64 коп., що, за висновком суду, свідчить про визнання боржником свого боргу.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України дійшов такого висновку з порушенням норм права та передчасно, оскільки банком не надано належних та допустимих доказів згідно зі ст. ст. 57-59 ЦПК України (квитанції тощо) на підтвердження здійснення такого погашення кредитної заборгованості боржником, крім наданого ним свого розрахунку, який ніяким чином не підтверджує сплати суми саме боржником.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом установлено, що сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань (пп. 2.2.2, 2.2.3, 5.1), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 5 травня 2011 року (п. 1.3).

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом установлено, що ОСОБА_4, позичальник,пересталавиконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з жовтня2007 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся у травні 2013 року, при узгодженні сторонами строку позовної давності у п'ять років, що є пропущенням такого строку.

Таким чином у разі відсутності доказів переривання позовної давності, апеляційний суд повинен врахувати вимоги закону про відповідальність боржника в межах строку позовної давності.

У абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Стягуючи кредитну заборгованість, апеляційний суд визначив пеню у доларах США, при цьому не звернув уваги на таке.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи 19 серпня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2015 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначав, що апеляційний суд не дослідив надані відповідачем докази, не дав їм оцінки, що впливає на правильне вирішення справи.

Проте апеляційний суд ці вимоги закону не виконав.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик