У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до приватного підприємства «Конвалія-нерухомість», Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу Київської міської ради, третя особа - комунальне підприємство «Поділ-Інвест Реконструкція», про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 9 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 та інші позивачі звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вони, як три окремі сім'ї, проживають у квартирі АДРЕСА_1. Рішенням районного виконавчого комітету Подільської ради народних депутатів м. Києва від 26 жовтня 1987 року № 719 та іншими розпорядженнями органів влади, прийнятими пізніше, зазначена квартира, як і весь будинок, визнані непридатними для проживання у зв'язку із незадовільним технічним станом; будинок визнано аварійним та включено до переліку житлових будинків, які підлягають реконструкції шляхом залучення інвесторів, а мешканці будинку підлягають відселенню.

15 жовтня 2010 року між комунальним підприємством «Поділ-Інвест Реконструкція» та приватним інвестором - приватним підприємством «Конвалія-нерухомість» (далі - ПП «Конвалія-нерухомість») на виконання рішень Подільської районної у м. Києві ради від 12 липня 2007 року № 201 «Про затвердження переліку будинків, що належать до комунальної власності територіальної громади Подільського району, які знаходяться в незадовільному технічному, непридатному для проживання, аварійному стані та підлягають реконструкції» та від 12 березня 2009 року № 551 «Про внесення змін та доповнень до рішень Подільської районної у м. Києві ради від 12 липня 2007 року № 201, від 12 липня 2007 року № 227 та від 29 травня 2008 року № 364» було укладено інвестиційний договір № 16 на реконструкцію та будівництво об'єкту за адресою: АДРЕСА_1

ПП «Конвалія-нерухомість» не виконало умови інвестиційного договору та у порушення положень ст. 11 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» не здійснило їх відселення в інше житло, хоча відселило інших мешканців будинку.

З урахуванням наведеного позивачі просили: зобов'язати забудовника-інвестора - ПП «Конвалія-нерухомість» укласти з ними договір про відселення з наданням трьом їхнім сім'ям окремих благоустроєних квартир у межах кварталу (мікрорайону) комплексної реконструкції; зобов'язати Подільську районну у м. Києві державну адміністрацію та Київську міську держану адміністрацію забезпечити за рахунок інвестора відселення їхніх сімей в окремі квартири.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов'язано ПП «Конвалія-нерухомість» укласти з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 договір про відселення в межах кварталу (мікрорайону) комплексної реконструкції в інше благоустроєне жиле приміщення на умовах за домовленістю сторін. Зобов'язано ПП «Конвалія-нерухомість» забезпечити повне 100 % фінансування придбання житла, погодженого сторонами в договорі про відселення, мешканцям квартири АДРЕСА_1 для відселення. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішеннямапеляційного суду м. Києва від 9 березня 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог до ПП «Конвалія-нерухомість» скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено. В решті рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації та Київської міської держаної адміністрації не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до умов інвестиційного договору та Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» саме ПП «Конвалія-нерухомість», як інвестор-забудовник, зобов'язано відселити мешканців житлового будинку з укладанням договору про відселення. Зазначене підприємство своїх зобов'язань не виконало.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ПП «Конвалія-нерухомість», виходив із того, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту, як зобов'язання до укладання відповідних договорів, оскільки зазначене є порушенням положень закону про свободу договору. Крім того, суд зазначив, що підприємство не порушило умови інвестиційного договору, оскільки відсутні докази про початок реконструкції будинку.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як три окремі сім'ї, проживають у квартирі АДРЕСА_1. Рішенням районного виконавчого комітету Подільської ради народних депутатів м. Києва від 26 жовтня 1987 року № 719 та іншими розпорядженнями органів влади, прийнятими пізніше, зазначена квартира, як і весь будинок, визнані непридатними для проживання у зв'язку із незадовільним технічним станом; будинок визнано аварійним та включено до переліку житлових будинків, які підлягають реконструкції шляхом залучення інвесторів, а мешканці будинку підлягають відселенню.

15 жовтня 2010 року між комунальним підприємством «Поділ-Інвест Реконструкція» та приватним інвестором - ПП «Конвалія-нерухомість» на виконання рішень Подільської районної у м. Києві ради від 12 липня 2007 року № 201 «Про затвердження переліку будинків, що належать до комунальної власності територіальної громади Подільського району, які знаходяться в незадовільному технічному, непридатному для проживання, аварійному стані та підлягають реконструкції» та від 12 березня 2009 року № 551 «Про внесення змін та доповнень до рішень Подільської районної у м. Києві ради від 12 липня 2007 року № 201, від 12 липня 2007 року № 227 та від 29 травня 2008 року № 364» було укладено інвестиційний договір № 16 на реконструкцію та будівництво об'єкту за адресою: АДРЕСА_1

ПП «Конвалія-нерухомість» не виконало умови інвестиційного договору та у порушення положень ст. 11 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» не здійснило відселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інше житло, хоча відселило інших мешканців будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із тим, що позивачі неправильно обрали спосіб судового захисту, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» відселення власників (наймачів) жилих (нежилих) приміщень будинків, що реконструюються, здійснюється за умови згоди цих власників (наймачів) відповідно до договорів, які інвестор-забудовник укладає з кожним власником (наймачем) цих приміщень.

При цьому в інвестиційному договорі від 15 листопада 2010 року ПП «Конвалія-нерухомість» взяло на себе зобов'язання укласти письмовий договір щодо звільнення приміщень та відселення власників, наймачів або орендарів; цей договір визначає порядок і умови звільнення приміщень, порядок переселення та строки виконання цих зобов'язань (п. 5.1 Розділу 5 Інвестиційного договору).

Всі мешканці будинку № 2 по вул. Хорива у м. Києві відселені, крім мешканців квартири № 14, позивачів у справі.

Відповідно до Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» та інвестиційного договору, договір про відселення має укладатися саме за пропозицією інвестора-забудовника.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивачі не надіслали підприємству проекти відповідних договорів є передчасним і такими, що не відповідають наведеному вище Закону України.

При цьому у порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не дослідив і не зазначив, чи ПП «Конвалія-нерухомість» пропонувало позивачам відповідні проекти договорів про відселення. Крім того, апеляційний суд не врахував, що повноваженнями на застосування норм права наділений саме суд і якщо обставини позову (підстава позову) вказують на неї, то суд не позбавлений права її застосувати і це не є виходом за межі позову. Отже, суду слід визначитись, чи наявні підстави для застосування п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (постанова Верховного Суду України № 6-110 цс 12 від 10 жовтня 2012 року).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволені всіх позовних вимог до ПП «Конвалія-нерухомість», апеляційний суд не звернув уваги на те, що, крім вимог про зобов'язання укласти договори, позивачами також було заявлено вимогу про зобов'язання ПП «Конвалія-нерухомість» забезпечити повне фінансування придбання нового житла, тобто про виконання умов договору, що відповідає способам захисту цивільних прав, передбачених ЦК України.

Проте апеляційний суд на такі вимоги позивачів, які були вирішенні судом першої інстанції, уваги не звернув, надані докази не дослідив, законність рішення суду в цій частині не перевірив та не визначився із нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню.

Таким чином апеляційним судом законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у повному обсязі не перевірено, спір фактично по суті не вирішено, а висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не можевважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаєскасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційноїінстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 березня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до приватного підприємства «Конвалія-нерухомість» про зобов'язання вчинити певні дії скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик