Ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, відділу Держкомзему у Біляївському районі Одеської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання державного акта про право власності на земельну ділянку недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, відділу Держкомзему у Біляївському районі Одеської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання державного акта про право власності на земельну ділянку недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що він є землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1, землекористувачем суміжної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2, а раніше була ОСОБА_3, яка при отриманні державного акта про право власності на земельну ділянку на підставі рішення ради не погодила межі спірних земельних ділянок, а наданий нею акт погодження меж містить не його підпис, що підтверджено почеркознавчою експертизою й що порушує його права землекористувача.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Судами встановлено, що позивач є власником жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 300-У від 29 березня 2007 року позивачу виділено земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,062 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, проте державний акт про право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 на теперішній час не отримано.

Власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК Українишляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 158 ЗК Українивиключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що при виготовленні технічної документації проекту землеустрою земельної ділянки відповідача не дотримано вимоги ЗК України та Закону України «Про землеустрій» через непогодження з ним, як суміжним землекористувачем меж земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК Українивласник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Проте, вирішуючи спір суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернули, доводів позивача щодо не визначення та порушення меж суміжних земельних ділянок не перевірили, взагалі не з'ясували дійсного розміру та розташування таких земельних ділянок, не дослідили даних земельного кадастру щодо існування встановлених меж спірних земельних ділянок чи їх відсутності, й відповідно погодження й встановлення меж земельних ділянок сторін при вирішенні питання про передачу їх у власність, у наслідок чого дійшли передчасного висновку щодо не порушення прав позивача та відсутності правових підстав для задоволення позову.

При цьому, як судом першої так і апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України не надано належної оцінки експертному висновку № 352 п від 26 грудня 2014 року, згідно якого підпис у акті погодження меж земельних ділянок від 10 грудня 2007 року здійснено не ОСОБА_1, а іншою особою.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не перевірили чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не встановили усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судами порушення норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до правил ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко