АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3787/16 Справа № 175/1342/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування, -

В С Т А Н О В И Л А :

08 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про зняття з реєстраційного обліку, за яким просив суд з урахуванням уточнень позову, визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, посилаючись на те, що він, ОСОБА_2, його колишня дружина - ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1. Однак відповідачка, на протязі багатьох років за адресою свого місця реєстрації не проживає, квартирну плату та комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом, керуючись при цьому ст.ст. 71,72,107 ЖК України.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року ухвалено: у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в повному обсязі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 23 травня 2006 року було розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області зроблено актовий запис №82 та видане відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1. Від даного шлюбу у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що на ім'я ОСОБА_4, як лаборанту НВД АФ «НАУКОВА», спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету, 13 грудня 2005 року видано ордер №12 і надано квартиру АДРЕСА_1, площею 30 кв.м, разом з членами її родини: чоловіка - ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_5 і на підставі вказаного ордеру вони вселилися та зареєструвалися в квартирі за вказаною адресою.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що саме ОСОБА_4 є фактичним власником спірного житла, оскільки їй, як працівнику НВД АФ «Наукова», видавалася квартира і на її ім'я, адміністрацією та профспілковим комітетом фірми видано ордер №12, тобто відповідачка, зареєстрована в квартирі в установленому законом порядку і набула прав і обов'язків, передбачених ст.156 ЖК України, тому відсутні будь-які законні підстави, для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, суд, допитавши свідків у судовому засіданні, знайшов підтвердження посилань ОСОБА_4 про те, що саме ОСОБА_2 здійснює їй перешкоди у користуванні житлом і, що саме з вини позивача, відповідачка тривалий час не проживає у спірній квартирі. Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 не наведено підстав порушення ОСОБА_4 норм чинного законодавства України, що давало б суду достатньо підстав для позбавлення відповідачки належного їй майна.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині правового обґрунтування, оскільки суд не з'ясував характер правовідносин, які виникли у сторін та не надано їм оцінку, і не з'ясував яким законом вони регулюється; суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судом першої інстанції у порушення вимог ст.215 ЦПК України не зазначено у рішенні суду мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, з яких бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти.

Мотивація за рішенням суду першої інстанції - не ґрунтується на законі, який регулює спірні правовідносини.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, яка правова позиція зазначена позивачем в обґрунтування позовних вимог та не дав їй оцінку.

Суд першої інстанції не з'ясував правовий статус спірної квартири, у зв'язку з чим неправильно застосував матеріальний закон до спірних правовідносин.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог, однак правове обґрунтування рішення суду не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування з ухваленням нового рішення на підставі п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України за наступними підставами.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням із зняттям її з реєстраційного обліку місця проживання.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, та не заперечується сторонами у справі, що сторони у справі знаходились у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23 травня 2006 року (а.с.10). Від даного шлюбу у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17).

Згідно ордеру № 12 на жилу площу виданого на ім'я відповідача ОСОБА_4, як лаборанту НВД АФ «НАУКОВА», за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету від 13 грудня 2005 року, відповідачу надано квартиру АДРЕСА_1, площею 30 кв.м, разом з членами її родини: чоловіка - ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_5 (а.с.28).

На підставі цього ордеру вказані особи вселилися та є зареєстрованими у спірній квартирі за вказаною адресою (а.с.81).

З матеріалів вбачається, що відповідно актів про непроживання, складених сусідами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 від 01.04.2015 року, де зазначено, що відповідач в спірній квартирі не проживає з лютого 2008 року (а.с.14), та від 04.06.2015 року, де зазначено, що відповідач в спірній квартирі не проживає з березня 2008 року (а.с.34).

З матеріалів вбачається, що спірна квартира не є приватизованою, знаходиться на балансі НВД АФ «Наукова» (а.с.16).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 Житлового Кодексу України або ст. 107 Житлового Кодексу України.

Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї, зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК.

Оскільки в позовній заяві та апеляційній скарзі позивачем зазначені обидві підстави визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, передбаченими ст.ст. 71,72 ЖК та ст. 107 ЖК, то колегія суддів уточнила у позивача та його представника правову підставу позову, на що було уточнено, що визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням повинно вирішуватись на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України, тобто на підставі того, що відповідач більше шести місяців без поважних причин в спірній квартирі не проживала.

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 71 ЖК України визначено, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Встановлення поважності причин відсутності понад установлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в шестимісячний строк.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", - у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, за вказаною справою відповідно до вимог вищевказаних норм закону позивач повинен довести за позовом про визнання відповідача такою особою, що втратила право користування жилим приміщенням в спірній квартирі: належність спірної квартири, статус квартири та зареєстрованих в ній осіб, на якій підставі користується відповідач квартирою (ордер) та з якого часу, факт не проживання відповідача та конкретно з якого часу, неповажність причини її не проживання в спірній квартирі.

З матеріалів справи не вбачається, що зазначені обставини доведені позивачем.

Посилання представника позивача на те, що спірна квартира є службовою не підтверджені доказами у справі.

Позивачем не доведено не проживання відповідача без поважних причин у спірній квартирі, у зв'язку з чим у суду не має підстав для задоволення позову.

Акти про те, що відповідач в спірній квартирі зареєстрована але не проживає з лютого 2008 року чи з березня 2008 року не є підставою для визнання відповідача такою особою, що втратила право користування спірною квартирою, тому, що в ньому не зазначено за якою причиною не проживає відповідач, та цей акт не підтверджений належними та допустимими доказами (показаннями свідків, тощо).

Свідки, які були допитані у судовому засіданні суду першої інстанції, не підтвердили обставин за позовними вимогами, з їх показань випливає, що саме позивач здійснює відповідачу перешкоди в користуванні житлом і, що саме з вини позивача, відповідач тривалий час не проживає у спірній квартирі. В матеріалах справи є відомості про те, що позивач спричинив в 2008 році відповідачу тілесні ушкодження (а.с.31,30), та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач не спростував цей факт, зазначивши, що за ці дії сплатив штраф.

Наявність заборгованості по сплаті квартирної плати та за комунальні послуги також не є безумовною підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилою площею.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи не встановлено обставин відсутності відповідача без поважних причин понад шести місяців в спірній квартирі, оскільки факт її непроживання з дитиною в спірній квартирі з 2008 року встановлено за причиною перешкод їй в цьому зі сторони колишнього чоловіка - позивача у справі та конфліктною ситуацією, яка існує між ними.

Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто право користування житлом пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги. Зовнішнім проявом реалізації права користування квартирою, як місцем проживання, є реєстрація фізичної особи за адресою мешкання.

Таким чином, відповідач з часу реєстрації місця проживання набула право користування жилою площею в спірній квартирі.

Підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилою площею в спірній квартирі, колегія суддів не встановила.

Колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в спірній квартирі та зняття з реєстраційного обліку - не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними та безпідставними.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову - залишається без змін.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що зміна рішення суду в частині правового обґрунтування не впливає на розподіл судових витрат, то колегія суддів не вбачає підстав для нового розподілу судових витрат у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року - змінити в частині правового обґрунтування.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді З.М. Пономарь

М.Ю. Петешенкова