УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукД.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Зазначав, що його дід - ОСОБА_6 та його баба ОСОБА_7, перебували у зареєстрованому шлюбі та проживала у АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_6 було складено заповіт, згідно з яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, своїм дітям - ОСОБА_8, ОСОБА_5 та онуку ОСОБА_9 в рівних частках кожному. ОСОБА_10 все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповідала матері позивача - ОСОБА_11

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Його мати, ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тобто раніше ОСОБА_7

Тому після смерті ОСОБА_10 спадкоємцями першої черги стали ОСОБА_8 та ОСОБА_5, а також в силу ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР - її онук ОСОБА_13 у рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_8 помер, спадщину за яким прийняла його дружина - ОСОБА_4, до якої і перейшло право на 1/3 частину майна.

ОСОБА_3 звертався із заявою про видачу свідоцтва про право власності до Шостої Харківської державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

З огляду на викладене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на 1/3 частину будинку № АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 подала зустрічний позов.

Зазначала, що вона постійно проживала зі своїм чоловіком, ОСОБА_8 по день його смерті та на теперішній час проживає у АДРЕСА_1. За життя її чоловік сплачував ОСОБА_5 кошти за належну останній частину будинку.

Після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ні ОСОБА_5, а ні ОСОБА_13, не зверталися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому вона вважає, що вони таким чином відмовились від спадщини.

Крім того вважає, що оскільки вона з чоловіком проживала у зазначеному будинку більше десяти років, то в наслідок цього має право на визнання права власності на 2/3 будинку в порядку набувальної давності.

З огляду на викладене, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності: на 1/3 частину будинку № АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом; на 2/3 частини будинку № АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2014 року, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року скасоване, в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами № АДРЕСА_1.

В касаційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судами встановлено, що 16 березня 1988 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» складено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, на будинку № АДРЕСА_1, згідно якого власником даного домоволодіння вказаний ОСОБА_6

Даний будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 - ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Відповідно п. 1, 23 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

За життя ОСОБА_6 заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, своїм дітям - ОСОБА_8, ОСОБА_5 та онуку ОСОБА_9 в рівних частках кожному, а ОСОБА_10 все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповіла - ОСОБА_11

Після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відкрилась спадщина на 1/2 частину.

Відповідно до статті 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (у тому числі усиновлені), а також непрацездатне подружжя, батьки (усиновителі) та утриманці померлого спадкують незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкуванні за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки та обіходу.

ОСОБА_3 на момент смерті спадкодавця був повнолітнім.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини

Відповідно до ст. 554 ЦК УРСР в редакції 1963 року в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Спадкоємці за заповітом з заявами про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори не звертались.

Після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, відкрилась спадщина на усе належне їй майно.

Спадкоємицею за заповітом була її донька ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Оскільки ОСОБА_12 померла раніше своєї матері, то спадщина повинна була бути розподілена між двома іншими спадкоємцями за законом, а саме: ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 по день своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, був зареєстрований за адресою спірного будинку. Його дружина за цією адресою зареєстрована не була, однак фактично з 1989 року по теперішній час там проживає, що підтверджується відповідними довідками громадського (вуличного) комітету № 3 від 06 червня 2013 року та від 03 липня 2014 року.

З огляду на викладене, ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_10, вступив уволодіння спадковим майном, а саме: будинку № АДРЕСА_1.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не доведено факт проживання з ОСОБА_8 у спірному будинку, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_4 постійно проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8 по день його смерті, у будинку № АДРЕСА_1 і після його смерті продовжує там проживати, заяви про відмову від прийняття спадщини не подавала.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до правильного висновку, що підстав для задоволення позову ОСОБА_3 у суду першої інстанції не було, а тому рішення суду першої інстанції скасував, в задоволені позову ОСОБА_3 відмовив, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнив, визнавши за останньою право власності на житловий будинок з надвірними спорудами № АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті подружжя ОСОБА_4 та їх сина - ОСОБА_8

Інші доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновки суду про факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_8 у спірному будинку та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко