АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/3135/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Кривов»яз А.П.
справа №759/4886/14-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості, зобов»язання вчинити дії, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору позики частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, та остаточно просила:

- звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., за реєстром №110, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру у рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошових коштів, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., за реєстром №109, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у розмірі 3 001 942 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 753 403,53 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість проведеної оцінки предмета іпотеки у розмірі 800 грн.;

- зобов'язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 оригінали документів на предмет іпотеки, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20 червні 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., за реєстровим №1760, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, технічний паспорт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1;

- виселити мешканців, в тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Вимоги обґрунтовує тим, що 16 січня 2013 року між нею та ОСОБА_1 укладено Договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позичальник отримав 958000 грн., які зобов»язався повернути 16 квітня 2013 року. Договором передбачено, що сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу.

Позичальник умов договору не дотримався, суму позики у строки не повернув та станом на 01 вересня 2015 року сума невиконаного позикового зобов»язання становить 2 616 648 грн.

Також, відповідно до ст.625 ЦК України за період прострочення з 17 квітня 2013 року по 01 вересня 2015 року позивач просить стягнути 1 952 019,41 грн. інфляційних втрат та 186678,12 грн. 3% річних.

З метою забезпечення виконання позикового зобов»язання, 16 січня 2013 року між позикодавцем та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з позичальника 3 001 942 грн. (ринкова вартість предмета іпотеки відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи), шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, залишкову частку боргу (1 753 403,53 грн.), що перевищує вартість іпотеки, стягнути з позичальника.

В свою чергу, ОСОБА_1 пред»явлено зустрічний позов, у якому просить визнати недійсним останнє речення п.6 Договору позики грошових коштів, укладеного 16 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а саме «сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу».

Вимоги обґрунтовує тим, що зазначена умова договору суперечить положенням ст.1046 ЦК України, яка встановлює, що позичальник повинен повернути таку ж суму коштів, які ним були отримані.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09 грудня 2015 року вимоги за первісним позовом задоволено, вирішено:

Звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., за реєстром №110, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру у рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошових коштів, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., за реєстром №109, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у розмірі 3 001 942 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 753 403,53 грн. різниці між загальною сумою заборгованості та вартістю предмета іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість проведеної оцінки предмета іпотеки у розмірі 800 грн.;

Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 оригінали документів на предмет іпотеки, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20 червні 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., за реєстровим №1760, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, технічний паспорт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1;

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути в рівних долях 4628,40 грн. судового збору та 1968 грн. вартості судової оціночно-будівельної експертизи..

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом залишити без розгляду, зустрічні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилаються на невідповідність позовної заяви вимогам ст.119 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір»; посилаються на те, що позивач декілька разів уточнювала позовні вимоги, проте ЦПК України не передбачає таких заяв як «уточнення позовних вимог», одночасно зазначає, що позивач фактично одночасно змінювала предмет та підстави позову і збільшувала розмір позовних вимог.

Вказують, що судом невірно визначено початок прострочення зобов»язання, оскільки позивач нотаріально посвідченою заявою від 26 червня 2013 року висловила свою згоду, що не заперечує проти продовження строків погашення позики до 01 жовтня 2013 року. Одночасно зазначають, що визначена позивачем кінцева дата прострочення також є невірною, оскільки в травні 2014 року позивачу передана заява про намір позичальника виконати зобов»язання та про необхідність повідомити йому банківський рахунок для зарахування виконання зобов»язання. З посиланням на це також зазначають, що грошові кошти повинні були бути повернуті в готівковій формі, проте не було визначено місця для їх передачі.

Посилаються на доводи зустрічної позовної заяви; на факт неотримання вимог про виселення, а також, що ОСОБА_1 не отримував заяви позивача від 28 жовтня 2013 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 16 січня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позичальник отримав 958000 грн., що на момент посвідчення договору становить 120000 доларів США, які зобов»язався повернути 16 квітня 2013 року. Договором передбачено, що сума позики, що підлягає поверненню у гривнях визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу.

З метою забезпечення виконання позикового зобов»язання, 16 січня 2013 року між позикодавцем та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до даних висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз судової оціночно-будівельної експертизи №12814/14-42 від 29 липня 2015 року ринкова вартість предмета іпотеки становить 3 001 942 грн.

Установлено також, що відповідачем умови Договору позики щодо повернення грошових коштів не виконано.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що такі ґрунтуються на умовах договорів та відповідають вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що визначення еквівалента зобов»язання у іноземній валюті відповідає ст.533 ЦК України та волі сторін під час укладення договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст.524 ЦК України зазначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Водночас частина 2 цієї статті дає учасникам правовідносин право визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до п.6 Договору позики сторони домовились, що Позичальник зобов»язується повернути Позикодавцю суму позики, зазначену у п.1 даного договору у строк, визначений у п.1 даного договору, шляхом передачі грошових коштів в готівковій формі. Сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу. Підтвердженням повернення Позичальником суми позики Позикодавцю є відповідна заява Позикодавця, справжність підпису на якій засвідчена нотаріально.

Згідно з п.1 Договору позики позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 958000 грн., що відповідно до курсу НБУ на момент посвідчення цього Договору становить 120000 доларів США.

Відтак, сторони, укладаючи договір позики, погодили його істотні умови, в тому числі і порядок виконання зобов»язання в гривнях, що визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу.

Визначаючи грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті, сторони погоджуються, що сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст.533 ЦК України).

Зазначене відображено у тексті договору позики та ґрунтується на положеннях ч.2 ст.533 ЦК України.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції в цій частині не спростовуються.

Разом з тим, при вирішенні первісного позову, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, які призвели до задоволення позовних вимог, які згідно із законом задоволенню не підлягають.

Так, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів є наслідком зменшення купівельної спроможності споживчих товарів та послуг учасниками цивільних відносин.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Проте, визначення грошового еквіваленту зобов»язання в іноземній валюті та спосіб виконання такого зобов»язання, що встановлений у ч.2 ст.533 ЦК України, виключає можливість негативного впливу інфляційних процесів на інтереси позикодавця.

Відтак не підлягають стягненню з відповідача 1 952 019 грн. інфляційних втрат.

Окрім того, судом першої інстанції при ухваленні рішення не ураховано наступне.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-39цс15 за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Аналогічні правові позиції висловлені у справах №№ 6-447цс15, 6-1061цс15, 6-875цс15 та 6-1484цс15.

Відповідно до даних договору іпотеки установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить іпотекодавцю на підставі Договору-купівлі продажу квартири, посвідченого 20 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О.

Таким чином, оскільки жиле приміщення, яке перебуває в іпотеці, не було придбано за рахунок коштів, наданих у позику відповідно до договору, відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого постійного жилого приміщення.

Зазначене в свою чергу не є перешкодою для фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки та передачі його у власність іпотекодержателя відповідно до умов договору та ст.37 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, частиною 3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» установлюється, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Тобто, на момент переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки підлягає визначенню її вартість.

З цих підстав не може бути задоволена вимога ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 залишку заборгованості, яка не покривається вартістю предмета іпотеки.

Доводи апеляційної скарги в частині, що 26 червня 2013 року ОСОБА_3 складено нотаріально посвідчену заявою, у якій вона зазначає, що не заперечує проти продовження строків погашення позики до 01 жовтня 2013 року, колегією суддів відхиляються.

Відповідно до п.12 договору позики строк повернення суми позики за даним договором може бути змінений шляхом підписання сторонами додаткової угоди до даного договору.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відтак, виходячи із загальних засад регулювання договірних зобов»язань, колегія суддів зазначає, що якщо договором встановлений порядок внесення у нього змін, то такі зміни мають юридичну силу, якщо вони здійснені згідно із основною домовленістю (договором).

Оскільки додаткова угода про зміну строків повернення суми позики сторонами не підписана, підстави уважати про зміну таких строків відсутні.

Доводи апеляційної скарги в частині невідповідності позовної заяви вимогам ст.119 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» не є критеріями, які враховує суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду на предмет правильності та законності врегулювання правовідносин сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що ЦПК України не передбачає таких заяв як «уточнення позовних вимог» колегією суддів також відхиляються, оскільки зазначене є мовним зворотом, який узагальнено викладає суть процесуального документа, за змістом якого визначається його суть.

Згідно із ч.2 ст.31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, та протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов»язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

Предмет позову - це відображення змісту позовних вимог (яке конкретно рішення просить ухвалити особа).

З матеріалів справи убачається, що протягом розгляду справи позивач збільшувала розмір позовних вимог унаслідок коливання курсу іноземної валюти за час розгляду справи, а також у зв»язку із проведеною експертизою конкретизовано вимоги та додатково збільшено.

При цьому підстави позову, якими є невиконання грошового зобов»язання, залишені без змін. Предмет позову, яким є захист інтересів позичальника відповідно до змісту правовідносин, також залишився незмінним, за виключенням конкретизації та збільшення обсягу вимог.

Разом з тим, судом першої інстанції невірно вирішено питання про відшкодування витрат, пов»язаних із розглядом справи.

Так, оскільки висновок про вартість квартири, складений ТОВ «Мегалит-Експерт» станом на 03 березня 2014 року, при ухваленні судового рішення не ураховується, підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача коштів в сумі 800 грн. на його складання не убачається.

Підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача вартості проведеної судової оціночно-будівельної експертизи у розмірі 1968 грн. також відсутні, оскільки згідно ухвали суду від 09 вересня 2014 року такі витрати були покладені на відповідача ОСОБА_1 та в судовому засіданні як представник позивача, так і представник відповідача підтвердили оплату цих витрат ОСОБА_1

За наявними в матеріалах справи платіжними документами позивачем сплачено судових витрат у зв»язку із розглядом справи на загальну суму 4506 грн. 60 коп., відтак з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 2253 грн. 30 коп. з кожного.

Відповідно до ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

З огляду на наведене, колегія дійшла висновку про скасування рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості, зобов»язання вчинити дії, виселення та стягнення судових витрат та ухвалити в цій частині нового рішення.

Рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та підстав для його скасування не убачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09 грудня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості, зобов»язання вчинити дії, виселення та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Договором позики грошових коштів, укладеного 16 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченого 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., реєстровий №109, у розмірі 2 803 326 грн., що складається з 2 616 648 грн. основного боргу та 186678 грн. 3% річних, звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки, посвідченим 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., реєстровий №110, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а саме: на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 110,10 кв.м, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру.

Зобов'язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 оригінали документів на предмет іпотеки, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., реєстровий №1760, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, технічний паспорт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по 2253,30 грн. з кожного.

Рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов