АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного управління юстиції у м. Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного нотаріуса Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, про визнання недійсним заповіту, визнання заповіту чинним та зобов'язання вчинити певні дії.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2012 року ОСОБА_2звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, Головного управління юстиції у м. Києві (надалі - ГУЮ у м. Києві), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного нотаріуса двадцять другої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4. (надалі - ДН 22 КДНК ОСОБА_4.), про визнання недійсним заповіту, визнання заповіту чинним та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач останні роки майже постійно проживав разом зі спадкодавцем, вів з нею спільне господарство, тому ОСОБА_5 оформила в 2009 році заповіт на його ім'я, а на час складання заповіту на користь ОСОБА_3перебувала у безпорадному стані, потребувала постійної допомоги, страждала від фантомного болю, не могла самостійно пересуватися, майже втратила зір, не бачила друкований текст, а тому не могла самостійно прочитати заповіт перед його підписанням, а тому не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Окрім цього, позивач посилався на те, що реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі відбулася ще до його підписання заповідачем, а саме, що у тексті заповіту зазначено, що він прочитаний вголос о 12 год. 10 хв., а зареєстрований у спадковому реєстрі він був о 12 год. 08 хв., тобто ще до його посвідчення.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом двадцять другої Київської державної нотаріальної контори 20 жовтня 2011 року та зареєстрований у Спадковому реєстрі за №1-1175, визнати чинним заповіт ОСОБА_5 на його користь, посвідчений державним нотаріусом двадцять другої Київської державної нотаріальної контори 21 березня 2009 року, зобов'язати ГУЮ м. Києва внести відповідні зміни до Спадкового реєстру, а також зобов'язати двадцять другу Київську державну нотаріальну контору видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника відповідача, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що заповіт було складено за відсутності вільного волевиявлення заповідача, натомість зібраними у справі доказам підтверджується зворотне, а саме те, що ОСОБА_5 вчинила заповіт відповідно до її вільного волевиявлення, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, а отже відсутні підстави для визнання недійсним вчиненого нею 20 жовтня 2011 року заповіту на користь ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає їх законними і обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні висновків.

Як убачається з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 23 жовтня 2011 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, племінниками якої були сторони по справі. (а.с.9 т. 1).

Встановлено, що 21 березня 2009 року ОСОБА_5 було складено заповіт, яким вона заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Цей заповіт було посвідчено Державним нотаріусом Двадцять другої київської нотаріальної контори ОСОБА_4. та зареєстровано в реєстрі за №1-614 (а.с.8 т. 1).

У подальшому, 20 жовтня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом двадцять другої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4., зареєстровано в реєстрі за №1-1175, та яким все належне їй на день смерті майно, у тому числі і квартиру АДРЕСА_1, вона заповіла ОСОБА_3 Цим же заповітом також скасовано заповіт, складений та посвідчений цим же державним нотаріусом 21 березня 2009 року за реєстровим номером 1-614 (а.с.95-108 т.1).

Відповідно до висновку повторної посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи від 08 вересня 2015 року Українського науково - дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України, ОСОБА_5 на час укладення заповіту 20 жовтня 2011 року ознак психічних розладів не виявляла і була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні правочину (а.с. 8-18 т. 3).

Допитані судом свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 заперечували наявність ознак психічних розладів у покійної ОСОБА_5 Не підтвердили наявність таких ознак і свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с.137-144, 217-218, 237-238 т.1, 219 т.2).

Твердження представника ОСОБА_2 про необґрунтоване визнання судом належним доказом по справі висновку повторної посмертної судової комісійної експертизи від 08 вересня 2015 року (а.с.8-18 т.3), та критичне оцінення висновку судово-психіатричної посмертної експертизи №221(а.с.130-138 т.2), колегія суддів визнає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Районним судом вірно надано оцінку висновку судово-психіатричної посмертної експертизи №221, підготовленого спеціалістами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи й у резолютивній частині якого зазначено, що у період складання заповіту ОСОБА_5 виявляла ознаки вираженого астенічного стану, соматогенно обумовленого (важкий перебіг цукрового діабету в стадії декомпенсації, прогресуючі судинні ураження, післяопераційні септичні ускладнення) - згідно МКХ-10, шифр F 06.6, що істотно впливало на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 130-138 т.2).

Встановлено, що по справі судово-психіатричну експертизу було призначено за клопотанням ОСОБА_2 (а.с.6-7,41-42 т.2).

Як убачається з матеріалів справи, повторну посмертну судово-психіатричну експертизу ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2014 року було призначено за клопотанням ОСОБА_3 (а.с.178-179 т.2, 1-3 т.4).

Проте, враховуючи той факт, що після проведення судово-психіатричної експертизи за клопотанням ОСОБА_2 до справи було долучено додаткові докази, які вплинули на висновки експертів, то відповідно районним судом було взято за основу той висновок, який є більш повний та всебічний, крім того, як вірно визначено судом першої інстанції, акт судово-психіатричного експерта № 221 не стосується стану особи саме в момент вчинення правочину, що суперечить правовим позиціям, викладеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року.

Окрім цього, районний суд обґрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_2 про призначення по справі почеркознавчої експертизи, остільки, заявляючи вимоги, позивач не оспорював підпис покійної, а з урахуванням підстав позову посилався на те, що ОСОБА_5 під час складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.176-177 т.2).

Допитана судом у якості свідка державний нотаріус ОСОБА_4., даючи пояснення щодо розбіжностей у часі складення заповіту й його реєстрації у спадковому реєстрі, пояснила про несправність годинника й складання правочину не о 12-10, а фактично об 11-50, про що у заповіт було внесено відповідне застереження.

У матеріалах справи відсутні належні докази складання ОСОБА_5 заповіту на користь ОСОБА_3 у відсутність у неї волевиявлення на вчинення таких дій й навпаки, безспірно доведено, що під час складання заповіту на користь відповідачки покійна усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

З огляду на викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, з достатньою повнотою з'ясовав обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовув норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правових підстав до скасування постановленого по справі рішення, як про це ставиться в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-5443/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7318/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.