Ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа - Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року скасовано, провадження у справі закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанції та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

За змістом ст. 234 ЦПК Україниокреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

При цьому як передбачено ч. 6 ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Звертаючись до суду з указаною заявою, ОСОБА_3 просив встановити факт належності його до громадянства України, зазначивши, що встановлення такого юридичного факту необхідно йому для отримання паспорта громадянина України, оскільки паспорт громадянина колишнього СРСР ним втрачено, а у відділі Державної міграційної служби йому відмовлено в оформленні паспорта. При цьому заявник просив встановити факт його перебування у громадянстві України з тих підстав, що з липня 1991 року і до цього часу він добросовісно і безперервно здійснює права громадянина України.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області заперечила проти задоволення указаної заяви, оскільки ОСОБА_3 на теперішній час є громадянином Російської Федерації.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи у порядку окремого провадження виник спір про право, який повинен вирішуватися у порядку позовного провадження.

Закриваючи провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, апеляційний суд виходив із того, що указана заява ОСОБА_3 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства виходячи з положень ст. ст. 2, 4, 17 КАС України. Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту із посиланням на Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 30 травня 2012 року № 367/2012.

Проте з такими висновками у повному обсязі погодитися не можна, виходячи з наступного.

Статтею 256 ЦПК України установлено справи про встановлення яких фактів розглядає суд та викладено їх перелік.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Підстави виникнення, порядок набуття і припинення громадянства України врегульовані Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями). Зокрема, належність до громадянства України визначена ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 указаного Закону громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Отже, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Із посиланням на вказані положення Закону апеляційний суд правильно врахував, що із вимогою про встановлення факту проживання на території України ОСОБА_3 до суду не звертався.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Крім того, відповідно до п. 3 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України у кожному разі суддя зобов'язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви на підставі п. 1 ст. 136 ЦПК, а коли справу вже порушено - закриває

провадження в ній.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі із тих підстав, що заява ОСОБА_3 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства із врахуванням положень ст. ст. 2, 4, 17 КАС України, а також про те, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, оскільки за змістом вищевказаних норм матеріального та процесуального права факт, який просить встановити заявник, передбачає несудовий порядок його встановлення та не може підтверджуватись судовим рішенням, що свідчить про відсутність спору про право, тим більше публічно-правового спору.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норми процесуального права, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак