"29" листопада 2016 р.
Справа № 150/630/16-ц
Провадження по справі №2/150/273/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С. П.,

за участі:

секретаря Бровко Д.Г.,

представника позивача - адвоката Богданової С.Д.,

представника позивача за довіреністю - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Березівської територіальної громади в особі Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку /пай/ в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Березівської територіальної громади в особі Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку /пай/ в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла його мати, яка проживала в с. Березівка. Після смерті матері залишилось спадкове майно, на яке позивач має право як спадкоємець за законом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території Березівської сільської ради, сертифікат на право на вказану земельну частку (пай) ОСОБА_5 виписувався але не був виданий, так як вона померла. Спадщину після смерті матері він прийняв шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Під час збирання документів для оформлення спадщини виявилось, що відсутнє свідоцтво про народження позивача та свідоцтво про одруження спадкодавця із ОСОБА_6 Як слідує із відповіді Держаного архіву Вінницької області №07-3212/7, 3248/7 від 05 серпня 2016 року на зберіганні відсутні актові книги записів про народження по с. Березівка за 1931 рік, у зв'язку із чим немає можливості видати довідку про народження позивача. За таких обставин, за відсутності документів, що підтверджують факт родинних відносин між позивачем та його матір'ю, а також правовстановлюючих документів на земельну частку/пай/ ОСОБА_3 не може оформити свої спадкові права.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_1, що діє на підставі ордеру серії НОМЕР_1 та представник позивача за довіреністю від 27 вересня 2016 року ОСОБА_2 просили позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, від сільського голови ОСОБА_7 поступила заява про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, а також зазначив, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду показали, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 являється рідною матір'ю ОСОБА_3, та до дня смерті ОСОБА_5 вони поживали в одному домоволодінні в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в с. Березівка померла ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_2 /а.с.8/.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай), яка знаходиться на території Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, згідно сертифікату на право на земельну частку /пай/ НОМЕР_3

Згідно довідки Відділу Держгеокадастру у Чернівецькому районі Вінницької області від 30 серпня 2016 року №29-28-99.1-1219/2-16, державний акт на ОСОБА_5 не видавався, проте остання внесена до списку громадян власників сертифікатів на право приватної власності на земельну частку /пай/ по Березівській сільській раді КСП «Нива» (а.с. 12).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був виписаний на ім'я ОСОБА_5, але нею не отриманий, у зв'язку із смертю, що стверджується додатком 4 до розпорядження Чернівецької РДА Вінницької області від 25 січня 2005 року №17 та довідкою КСП «Нива» №23 (а.с. 15).

Вирішивши оформити свої спадкові права, виявилося, що відсутнє свідоцтво про народження позивача, у зв'язку із чим позивач звернувся до Державного архіву Вінницької області. Втім, довідкою від 15 вересня 2016 року №07-3212/7, 3248/7 позивача було повідомлено про те, що книги актових записів про народження громадян по с. Березівка Чернівецького району Вінницької області за 1931 рік в архіві на зберіганні відсутні, у зв'язку із чим немає можливості видати довідку про народження ОСОБА_3

Незважаючи на викладене, факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стверджується поясненнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, наданими в судовому засіданні та наступними дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами:

-Випискою з по господарської книги №7 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1944-1946 роки, видної на голову сім'ї ОСОБА_10 згідно якої членами його сім'ї є жінка ОСОБА_11, 1897 року народження та син - ОСОБА_12, 1931 року народження (а.с. 28);

-Випискою з по господарської книги №6 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1947-1949 роки, видної на голову двору ОСОБА_11 згідно якої членами її сім'ї є син - ОСОБА_12, 1931 року народження (а.с. 29);

-Випискою з по господарської книги №11 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1950-1952 роки, видної на голову двору ОСОБА_11 згідно якої членами її сім'ї є син - ОСОБА_3, 1931 року народження (а.с. 30);

-Випискою з по господарської книги №12 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1953-1955 роки, видної на голову двору ОСОБА_11 згідно якої членами її сім'ї є син - ОСОБА_3, 1931 року народження (а.с. 31);

-Випискою з по господарської книги №13 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1955-1957 роки, видної на голову двору ОСОБА_11 згідно якої членами її сім'ї є син - ОСОБА_3, 1931 року народження (а.с. 32);

-Випискою з по господарської книги №11 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1958-1960 роки, видної на голову двору ОСОБА_11 згідно якої членами її сім'ї є син - ОСОБА_3, 1931 року народження (а.с. 33);

-Випискою з по господарської книги №16 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1961-1963 роки, видної на голову двору ОСОБА_11 згідно якої членами її сім'ї є син - ОСОБА_3, 1931 року народження (а.с. 34);

-Випискою з по господарської книги №16 Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за 1964-1966 роки, видної на голову двору ОСОБА_11 згідно якої членами її сім'ї є син - ОСОБА_3, 1931 року народження (а.с. 35);

-Довідкою, виданою виконкомом Березівської сільської ради 02 вересня 2016 року за №1446, про те, що сином та спадкоємцем померлої ОСОБА_5 є ОСОБА_3

Право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 у першу чергу має її син - ОСОБА_3, який у 1996 році фактично прийняв спадщину, що стверджується довідкою, виданою виконкомом Березівської сільської ради 02 вересня 2016 року №1446 (а.с.25).

Спадкоємців за заповітом та інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину у померлої ОСОБА_5 не має.

Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку /пай/ позивач не має можливості у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу та документі, які підтверджують факт родинних відносин, через що державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори було винесено постанову №990/02-31 від 08 листопада 2016 року про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину.

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81,116, 125, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз'ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Відповідно до зазначених нормативних актів та роз'яснень, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Зазначене ототожнюється з п.1 Постанови ПВСУ №7. Таким чином, правовідносини щодо спадкового майна мають регулюватися нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо кола спадкоємців (далі - ЦК УРСР).

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_5 у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну частку (пай), що належала їй на підставі сертифікату НОМЕР_4 на право на земельну частку (пай) НОМЕР_5, на території Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області.

Вказаний сертифікат спадкодавцю було виписано, що стверджується протоколом про розподіл земельних часток /паїв/ власників сертифікатів Березівської сільської ради (а.с. 20) та спадкодавцем не було отримано, так як спадкодавець померла, що стверджується довідкою КСП «Нива» (а.с.15).

При цьому, як слідує із додатку до розпорядження голови райдержадміністрації від 25 січня 2005 року №17, державний акт на право власності на землю буде виданий після отримання спадщини ОСОБА_5

Згідно розпорядження Чернівецької РДА Вінницької області від 25 січня 2005 року №17 видача спадкоємцям померлих громадян державних актів на право власності на землю відбувається лише після оформлення спадщини.

Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відтак, оскільки ОСОБА_5 було виписано сертифікат на земельну частку (пай), але не отримано у зв'язку зі смертю, то і позивач ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_3 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст.6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Березівської територіальної громади в особі Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку /пай/ в порядку спадкування - задоволити .

Встановити факт, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року є матір'ю ОСОБА_3

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування право на земельну частку (пай) на території Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5, згідно Списку протоколу про розподіл земельних часток (паїв) власників сертифікатів Березівської сільської ради за НОМЕР_6 (номер сертифікату НОМЕР_3, земельна ділянка НОМЕР_5).

У відповідності до вимог статті 294 ЦПК України, рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення через Чернівецький районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ С. П. СУПЕРСОН