МАЛИНОВСЬК ИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________ _
Справа № 521/7257/16-ц
Пр. №4с/521/37/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі Зубковій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, про визнання дії державного виконавця неправомірними та скасування постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату,

встановив:

У квітні 2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Малиновський ВДВС ОМУЮ), посилаючись на те, що 05 грудня 2014 року виконавчий лист №2-2078 від 20 вересня 2011р. було направлено на примусове виконання до Малиновського ВДВС ОМУЮ, де 11 грудня 2014року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04 квітня 2011 року про стягнення із нього на користь ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» 519 911,47 грн.

Заявник зазначав, що 29 березня 2016 року старшим державним виконавцем Малиновського ВДВС ОМУЮ винесено постанову про стягнення 20% щомісячно з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику, починаючи з дня отримання постанови до повного погашення боргу, виконавчого збору та витрат. Стверджував, що винесена постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки за ним зареєстровано майно, на яке в першу чергу повинно бути звернуто стягнення, а саме земельну ділянку, вартістю 673071,00 грн., яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. с.Кароліно-Бугаз, вул. Довженко, земельна ділянка 21, і яка є предметом іпотеки. Посилаючись на порушення ст. 68, 70 Закону України «Про виконавче провадження», заявник просив суд визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Малиновського ВДВС ОМУЮ № В-7/233 від 29 березня 2016року.

Представники ОСОБА_1, діючі на підставі угод та ордерів від 14.04.2016р. та від 05.05.2016р., в судовому засіданні підтримали вимоги скарги та просили суд її задовольнити у повному обсязі (а.с.11,12,18,19).

Представник заінтересованої особи: Малиновського ВДВС ОМУЮ у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином. Раніше до суду були надані заперечення проти скарги та копія виконавчого провадження. В обґрунтування заперечень було зазначено, що на підставі ст.ст. 5, 11, 18, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусовому виконанню виконавчого листа №2-2078 від 20 вересня 2011р. та вказано про необхідність боржнику самостійно виконати рішення суду у строк до семи днів з моменту винесення постанови. Вказана постанова була направлена на адресу боржника. Після закінчення строку на самостійне виконання рішення суду, яке не було виконане боржником, державним виконавцем було надано запити до правореєструючих установ для перевірки майнового стану боржника та місця його реєстрації.

Згідно отриманих відповідей було встановлено, що у боржника відсутні відкриті рахунки в банках та інших фінансових установах. Як пенсіонер, боржник на обліку у Пенсійному фонді України не перебуває. За заявником зареєстроване обтяження, а саме іпотека, згідно договору іпотеки №10101 від 05 листопада 2007 року, обєктом якої є земельна ділянка, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. с.Кароліно-Бугаз, вул. Довженко, земельна ділянка 21. Крім того, було встановлено, що боржник є власником автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_1,2008 року випуску, який перебуває в заставі в ПАТ «Дельта Банк». Зазначав, що боржника та належного йому майна, на яке можливо звернути стягнення, за вказаною у виконавчому документі адресою проживання не виявлено. Тому на підставі ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з заявника за місцем його роботи 20% щомісячно з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику, починаючи з дня отримання постанови до повного погашення боргу, виконавчого збору та витрат. Посилаючись на вказані обставини, представник Малиновського ВДВС ОМУЮ просив суд відмовити в задоволенні скарги у повному обсязі (а.с. 25-26).

Представник заінтересованої особи: ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» у судове засідання не зявився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду скарги належним чином(а.с. 41).

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 385 ЦПК скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця може бути подана до суду у 10-денний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.19 Закону України « Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документі, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

З матеріалів виконавчого провадження №45788436, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що за заявою ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» на примусовому виконанні в Малиновському ВДВС ОМУЮ знаходиться виконавчий лист №2-2078 від 20 вересня 2011р., виданий Малиновським районним судом м. Одеси (а.с. 28).

Постановою старшого державного виконавця Малиновського ВДВС ОМУЮ від 11 грудня 2014року було відкрито виконавче провадження, на підставі виконавчого листа №2-2078/11 від 20.09.2011року з примусового виконання рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04 квітня 2011 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» 519 911,47 грн. (а.с.29).

Як вбачається зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження, боржнику відповідно до вимог ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» було надано 7 денний строк для самостійного виконання рішення суду.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти на інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату ( заробіток), дохід, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 28 грудня 2015 року в рамках виконавчого провадження за ОСОБА_1 зареєстроване обтяження нерухомого майна, а саме іпотека, згідно договору іпотеки №10101 від 05 листопада 2007 року, обєктом якої є земельна ділянка, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. с.Кароліно-Бугаз, вул. Довженко, земельна ділянка 21 (а.с.31).

Також, зареєстроване обтяження, а саме арешт всього нерухомого майна на підставі постанови Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23 липня 2012 року (а.с.31 звор.).

Відповідно до відповіді на запит державного виконавця у боржника відсутні відкриті рахунки в банках та інших фінансових установах, і він як пенсіонер на обліку у ПФУ не перебуває (а.с.32,33,33звор.).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 12 квітня 2008 року належить автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_1,2008 року випуску, який перебуває в заставі в ПАТ «Дельта Банк» (а.с.34).

З змісту акту державного виконавця від 10 березня 2016 року вбачається, що боржника та належного йому майна, на яке можливо звернути стягнення, за вказаною у виконавчому документі адресою не виявлено (а.с.35).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 працює в ТДВ «Інтерхім» м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога,86.

З моменту винесення рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04 квітня 2011 року ОСОБА_1 жодних дій, спрямованих на виконання даного рішення суду не вчинив.

Відповідно до положень ст.68 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

Враховуючи те, що у боржника відсутні кошти на рахунках в банках та інших фінансових установах, відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача, державним виконавцем прийнято рішення про звернення стягнення на заробітну плату боржника, в порядку визначеному ст.68 Закону України «Про виконавче провадження».

Встановлено, що 29 березня 2016 року старшим державним виконавцем Малиновського ВДВС ОМУЮ на підставі ст.ст. 68, 70 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення 20% щомісячно з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику ОСОБА_1, починаючи з дня отримання постанови до повного погашення боргу, виконавчого збору та витрат (а.с.36).

Таким чином, вказана постанова була винесена державним виконавцем після зясування, що нерухоме та рухоме майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності перебуває в іпотеці та в заставі, виконавчий документ про звернення стягнення на іпотечне та заставне майно на виконанні у відділі державної виконавчої служби не знаходиться, інше майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє.

Отже, посилання заявника, що постанова старшого державного виконавця Малиновського ВДВС ОМУЮ від 29 березня 2016 року щодо звернення стягнення на заробітну плату є передчасною, не ґрунтуються на вимогах Закону України «Про виконавче провадження», та спростовуються матеріалами справи.

Що стосується твердження представника заявника про те, що державний виконавець зобовязаний був звернути стягнення за рахунок іпотечного майна, а саме земельної ділянки, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. с.Кароліно-Бугаз, вул. Довженко, земельна ділянка 21, то суд вважає, що дані твердження не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленого цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Частиною 8 ст.54 закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.33 Закону Украни «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, статтями 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, поряд з іншими, може застосовуватися. Тому іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Сторони за законом можуть це питання врегулювати в позасудовому порядку, але вони не позбавлені цього права в судовому порядку за рішенням суду, що відповідає положенням ст.ст.55,124 Конституції України.

Таким чином, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення за рахунок предмета іпотеки та застави здійснюється іпотекодержателем або заставодержателем.

Згідно роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 26.12.2003, № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" розглядаючи скарги на дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, суд повинен перевірити їх відповідність як положенням ст. 61 Закону N 606-XIV, так і прийнятим відповідно до цього Закону нормативно-правовим актам.

Судом враховано, що наказом Мін'юсту України від 22 грудня 2015 №2710/5 «Про реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» не визначено порядок реалізації земельних ділянок, таким чином державному виконавцю не уявлялось можливим звернути стягнення на земельну ділянку належну боржнику, та яка перебуває в іпотеці.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не були порушені, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Аналізуючи матеріали справи, фактичні обставини та відповідні їм правовідносини у їх сукупності та взаємозвязку, суд прийшов до висновку, що постанова старшого державного виконавця Малиновського ВДВС ОМУЮ від 29 березня 2016 року щодо звернення стягнення на заробітну плату, є законною та обґрунтованою.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 383-387 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, про визнання дії державного виконавця неправомірними та скасування постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя: О.М.Сегеда