У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дьоміної О.О., Демяносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про поділ майна подружжя та визнання солідарним обов'язку за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третьої особи: ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання солідарним обов'язку за договором позики, посилаючись на те, що за кошти, отримані за договором позики від 15 травня 2013 року, укладеним між нею та ОСОБА_7 і ОСОБА_6, було збудовано житловий будинок у АДРЕСА_1. Позивач просила визнати солідарним обов'язок по поверненню коштів за договором позики, оскільки дані кошти використані в інтересах сім'ї на будівництво житлового будинку.

Крім того, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 15 травня 2013 року.

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання договору позики не дійсним.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1.

Визнано солідарним обов'язок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перед ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по поверненню грошових коштів за договором позики від 15 травня 2015 року.

Позов ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суму боргу за договором позики в розмірі 685 720 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20 січня 2016 року рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року змінено в частині визнання солідарним обов'язку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перед ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по поверненню грошових коштів за договором позики від 15 травня 2015 року та солідарного стягнення боргу та судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суму боргу за договором позики в розмірі 342 860 грн.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суму боргу за договором позики в розмірі 342 860 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші та інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та частково задовольняючи вимоги ОСОБА_7 і ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтованого виходив з того, що кошти, отримані в позику, використані в інтересах сім'ї для будівництва будинку, яке проводилося сторонами у період їх перебування у шлюбі, й це майно набуло статусу спільного майна подружжя.

Крім того, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, оскільки позичені кошти використовувалися на будівництво згаданого житлового будинку сім'єю ОСОБА_5 й доказів того, що вони використовувалися ОСОБА_4 у власних цілях і не в інтересах сім'ї відповідач ОСОБА_5 не надав.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.О. Дьоміна
М.В. Дем'яносов І.К. Парінова