Справа № 182/4980/15-ц
Провадження № 2/0182/161/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.05.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Рунчевої О.В.

секретаря - Власенко Ю.В.

за участю

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди та просить зобов'язати відповідача відшкодувати збитки в розмірі 90 0000 грн. та накласти арешт на нерухоме та рухоме майно з забороною його відчуження та кошти відповідача (а.с.1-4, а.с. 50-51).

Свої вимоги обгрутновує тим, що на підставі ст. 176 ч. 4 ГК України, ст. 1130 ЦК України, що не суперечить Закону між ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка» та фізичною особою ОСОБА_3, яка мешкає за адресою: м. Нікополь, вул. Лапинська, 301-а, укладений договір про спільну діяльність для досягнення певної мети та відповідає вимогам ст. 207 ЦК України.

Предметом договору є сумісна діяльність сторін для досягнення спільної господарської мети без створення юридичної особи. Спільна діяльність може здійснюватись на основі обєднання вкладів учасників або без обєднання.

Ст. 1131 ЦК України передбачає, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Ст. 355 ЦК України надає визнання спільної власності, яка характеризується можливістю субєктів та єдністю обєкта.

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійсненні».

03 серпня 2011 року та 15 листопада 2011 року було описане й арештоване майно Державною виконавчою службою Нікопольського міськрайонного управління юстиції і передано на зберігання фізичній особі ОСОБА_2

Провівши виконавчі дії державний виконавець не виконав наступні вимоги: не надіслав боржнику копію Постанови № 18/217 від 29 липня 2011 року «Про відкриття виконавчого провадження, про що засвідчено при перевірці Прокуратурою Дніпропетровської області в листі № 5/з-2б37 від 19 жовтня 2012 року; не вручив (боржнику) Постанови «Про опис й арешт майна» чим порушив Інструкцію п. 3.6.3 «Про проведення виконавчих дій» де копія Постанови вручається при проведенні таких заходів; не встановлено власника арештованого майна, а саме не визначив, що майно знаходиться у спільній сумісній власності без визнання часток кожного з них, відповідно до договору від 18 квітня 2000 року.

Майно, яке було описане й арештоване 03 серпня 2011 року та 15 листопада 2011 pоку, скасовано Постановою Начальника відділу Нікопольського міськрайонного управління юстиції 04 грудня 2012 року.

В даній Постанові зазначено, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні підтвердження того, що описане й арештоване майно належить ПП «Дніпрянка».

Це ще раз підтверджує те, що майно не належить ПП «Дніпрянка», а належить згідно договору від 18 квітня 2000 року спільній сумісній власності.

В звязку з тим, що опис майна 03 серпня 2011 року та 15 листопада 2011 року проводився без представника власників то і не було відомо в якому стані знаходиться майно.

Порушуючи ті ж самі вимоги Закону 06 вересня 2013 року за участю представника ПП «Дніпрянка» було описане обладнання нібито ПП «Дніпрянка» і в той час було виявлено, що відсутнє майно та розукомплектоване обладнання, а саме: в акті від 06 вересня 2013 року опису й арешту майна вказано, що електрокара без акумуляторів;

В аті від 15 листопада 2011 року не вказано, що електрокара без акумуляторів, в цьому ж Акті вказано, що були поліетиленові пляшки 1,5 л кількість встановити неможливо, по бухгалтерському звіту 4 500 шт.

Так як згідно актів від 03 серпня 2011 року та 15 листопада 2011 року майно було передано на зберігання відповідачу ОСОБА_2, то відповідно до ст.942 ЦК України зберігач зобовязаний вжити всіх заходів для забезпечення схоронності речі.

Ст. 950 ЦК України передбачає відповідальність зберігача за втрату (нестачу) або пошкодження речі прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Таким чином, згідно ст. 1116 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Способи відшкодування шкоди завданої майну потерпілого встановлено ст.. 1192 ЦК України де з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна нам момент розгляду справи.

Таким чином, що 03 серпня 2011 року було описано агрегатний пальцевий млин Р-6 АВМ-15, а решта майна, яке знаходилось на складі, не описано, то відповідач знав, що ним набуте майно без достатньої правової підстави і з того часу зберігач відповідає також за допущене ним погіршення майна ( ст.1214 ЦК України).

Крім того зазначила, що відповідно до ст. 328 ЦК України підставою набуття права власності виникає на підставі різноманітних юридичних фактів. Підстави набуття права власності поділяють на первинні і похідні. Первинні підстави передбачають набуття права власності на річ незалежно від прав на неї інших осіб. До первинних засобів виникнення право власності належить: створення нового майна набуття права власності за набутою власністю ст. 344 ЦК України, якщо інше прямо не випливає із закону.

Отже допускається укладення будь-якого договору, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи із принципу свободи договору, особи мають право врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 627 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо інші вимоги що до форми договору не встановлені законом (ст. 639 ЦК України).

Договір про спільну діяльність зобовязує спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення спільної мети на основі обєднання вкладів або без обєднання вкладів.

Таким чином, для досягнення мети своєї спільної діяльності, учасники договору здійснюють вклади або грошима чи іншим майном, або трудову участь (ст.1130 ЦК України).

В пункті 3.2 даного договору відображено, що фізична особа передає в касу підприємства, як частку свого внеску для цільового призначення - придбання обладнання мукомольного цеху, що відображено в квитанції до прибуткового касового ордеру 146 від 25 квітня 2000 року.

Договір укладено 18 квітня 2000 року, а обладнання придбане згідно технічних паспортів у травні 2000 року, тобто через місяць після укладення договору і відкрито, безперервно володіли майном протягом 10 років до теперішнього часу.

Договір є одним із центральних інститутів цивільного права, оскільки саме за допомогою цієї правової форми найчастіше створюються, змінюються цивільні права та обовязки.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав та вважає їх безпідставними, оскільки державним виконавцем ВДВС Нікопольського МРУЮ було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка», та в подальшому було описане спірне майно на виконання наказу № 10/396-10 Господарського суду Дніпропетровської області від 14 червня 2011 року про стягнення з ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка» на користь Нікопольського обласного підприємства оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки 78,5 тисяч грн.

Під час опису майна представник ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка» ОСОБА_1 не надавав жодних зауважень щодо проведення виконавчих дій та будь-яких доказів, що описане майно належить на праві спільної власності ОСОБА_4 підприємству «Дніпрянка» і ОСОБА_3

Описане майно ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка» було передано на відповідальне зберігання стягувачу Нікопольському обласному підприємству оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки в особі її директора ОСОБА_2, тому відповідач ОСОБА_2 вважає себе неналежним відповідачем по справі.

До того ж, на думку ОСОБА_2, позивач не довела той факт, що спірне майно належало їй на праві спільної власності з ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка», що їх спільному майну була заподіяна шкода внаслідок його неправомірних дій, тому відповідач ОСОБА_2 просив суд в позові ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_1 є засновником та керівником ПП „Дніпрянка". Виконавчою службою Нікопольського міськрайонного управління юстиції на виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.06.2011 року про стягнення з ПП „Дніпрянка" суми боргу 78 439,54 грн. в 2011 році а саме 03 серпня 2011 року та 15 листопада 2011 року було описане та арештоване майно ПП „Дніпрянка"( а.с.6-9). Описане майно було передано на зберігання стягувачу - Нікопольському обласному підприємству оптової торгівлі в особі директора ОСОБА_2

Постановою від 04.12.2012 року начальником відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції проведено перевірку виконавчого провадження та внаслідок того, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні документальні підтвердження того, що описане й арештоване майно належить боржнику ПП „Дніпрянка", скасував акт опису й арешту майна від 03.08.2011 року та від 15.11.2011 року ( а.с.12).

06.09.2013 року виконавчою службою Нікопольського міськрайонного управління юстиції на виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.06.2011 року про стягнення з ПП „Дніпрянка" суми боргу 78 439,54 грн. в 2013 році було описане та арештоване майно ПП „Дніпрянка"( а.с.13-14) та передано на зберігання ОСОБА_2

Суд не може взяти до уваги доводи позивача ОСОБА_3 про те, що майно, яке було описано та арештовано державним виконавцем Нікопольського МРУЮ ОСОБА_5 ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка» на виконання наказу № 10/396-10 Господарського суду Дніпропетровської області від 14 червня 2011 року, належить їй на праві спільної власності з ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка», з наступних підстав.

Так, позивач та її представник ОСОБА_1 в обґрунтування права спільної власності ОСОБА_3 з ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка» на спірне майно посилається на те, що 18 квітня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка» був укладений договір про спільну діяльність, на виконання умов якого ОСОБА_3 25 квітня 2000 року внесла до каси ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка» 150 000 грн. на придбання обладнання мукомольного цеху.

Згідно з ч. 2 ст. 432 ЦК Української РСР, норми якого були чинними на час придбання обладнання мукомольного цеху, грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 2 ст. 430 ЦК Української РСР, громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Як вбачається з ксерокопії договору та пояснень представника позивача ОСОБА_1 під час судового засідання, договір про спільну діяльність укладався між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка» для придбання обладнання мукомольного цеху з метою досягнення спільної мети.

Оскільки придбання обладнання мукомольного цеху з метою досягнення спільної мети, а саме, для здійснення підприємницької діяльності, не спрямоване на задоволення особистих побутових потреб сторін та не може здійснюватися відповідно до зазначеної норми громадянами за договором про сумісну діяльність, тому суд не може визначити відносини, що склалися між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка» як сумісна діяльність.

Нормою ч. 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В той же час доказів, які б доводили позовні вимоги позивача та спростовували заперечення відповідача, ОСОБА_3 та її представником ОСОБА_1 суду не надано.

Так, під час судового засідання представник позивача ОСОБА_1 не надав суду для огляду оригінал договору про спільну діяльність від 18 квітня 2000 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка», та оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру № 146 від 25 квітня 2000 року про внесення ОСОБА_3 до каси ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка» 150 000 грн. для придбання обладнання мукомольного цеху.

Представник позивача ОСОБА_1 посилався на те, що оригінал договору про спільну діяльність від 18 квітня 2000 року та оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру № 146 від 25 квітня 2000 року знаходяться у бухгалтерських документах ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка», які також були передані на відповідальне зберігання ОСОБА_2

Однак, як пояснив суду ОСОБА_2, ні позивач ні її представник, з цього приводу до Нікопольського обласного підприємства оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки не зверталися.

Будь-яких інших доказів, крім копій договору про спільну діяльність від 18 квітня 2000 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 146 від 25 квітня 2000 року (а.с.5, а.с. 6 зі звороту), на підтвердження позиції позивача та її представника щодо права спільної власності ОСОБА_3 на спірне описане майно ОСОБА_4 підприємства «Дніпрянка», суду не надано.

Таким чином, суд не може взяти до уваги в якості належних доказів копію договору про спільну діяльність від 18 квітня 2000 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підприємством «Дніпрянка», та копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 146 від 25 квітня 2000 року, в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України.

Отже, твердження представника позивача про те, що відповідачем була заподіяна шкода майну ОСОБА_3 є недоведеними, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10,11, 57-60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст. 430, 432 Української РСР, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди - відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його оголошення через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг)

Суддя: ОСОБА_6