АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3915/16 Головуючий 1 інст. - Якуша Н.В.
Справа № 640/2950/16-ц
Категорія : захист честі та гідності Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування неправдивих відомостей, що принижують честь і гідність, ділову репутацію за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про спростування неправдивих відомостей, що принижують честь і гідність, ділову репутацію.

В обгрунтування позовної заяви ОСОБА_1 вказувала, що вона з 10 квітня 2012 року працює лікарем-терапевтом дільничним у Комунальному закладі охорони здоров'я «Харківська міська поліклініка №10 за адресою: м.Харків, вул.. Метробудівників, 19; має вищу освіту та 19-ти річний стаж роботи лікарем. 17 серпня 2015 року відповідачка на ім'я головного лікаря Харківської міської поліклініки №10 подала заяву, в якій попросила прикріпити її до іншого лікаря через грубе відношення лікаря ОСОБА_1 до неї. Вказане не відповідає дійсності і є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації, що ганьбить її честь і гідність як фізичної особи, а також паплюжать її репутацію як лікаря. Крім того, ОСОБА_2 за медичною допомогою до неї ніколи не зверталася, під її наглядом не перебувала.

Тому, ОСОБА_1 просила суд визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність - інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у її заяві, наданої на ім'я головного лікаря Харківської міської поліклініки №10 про те, що нібито вона грубо відносилася до відповідачки. Зобов'язати ОСОБА_2 спростувати розповсюджені нею відомості про ОСОБА_1 у залі судового слухання про що зазначити змістом рішення у даній судовій справі. Стягнути з відповідачки на користь позивача суму сплаченого судового збору.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 25 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути також з відповідачки на її користь сплачений судовий збір у розмірі 551,21 грн.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що заява ОСОБА_2 не містила оціночних суджень, а містила недостовірну інформацію, яка порушує права ОСОБА_1, як лікаря, з урахуванням того, що вони взагалі не знайомі, жодного разу не бачилися.

Відповідачка про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялася належним чином причин неявки до суду не надали.

Неявка відповідачки, належно повторно повідомленної про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки, яка приймала участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка висловила оціночні судження з приводу поведінки позивачки, які в силу вимог закону не підлягають спростуванню.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 працює лікарем-терапевтом дільничним у Комунальному закладі охорони здоров'я «Харківська міська поліклініка №10 за адресою: м.Харків, вул.. Метробудівників, 19 (а.с.10).

17 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Головного лікаря Харківської міської поліклініки №10, в якій просила відкріпити її від лікаря ОСОБА_1 та прикріпити її до лікаря ОСОБА_3 через грубе відношення лікаря ОСОБА_1 (а.с.8).

01 вересня 2015 року позивачка надала пояснення головному лікарю з приводу вищевказаної заяви (а.с.9).

ОСОБА_1 вважає, що інформація, яка міститься у заяві ОСОБА_2 не відповідає дійсності і є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації, що ганьбить її честь і гідність як фізичної особи, а також паплюжать її репутацію як лікаря.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту (ст.ст. 297, 299 ЦК України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно ч. 4 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як роз'яснено в п.п. 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки аналіз вищезазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Бобровський

В.В. Кокоша