Провадження №2/521/837/16
22 листопада 2016 року місто ОСОБА_1
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:
головуючого судді Плавича І.В.,
при секретарі Агафоновій Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою,
В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення та усунення перешкод в користуванні власністю.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_2 посилалась на ті обставини, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Однак з 2015 року приміщення квартири були самовільно зайняті та використовуються ОСОБА_3
У звязку із неможливістю позасудового врегулювання спору та відмовою добровільно звільнити самовільно зайняті приміщення з боку ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до суду, в якому просила усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_3
Позивач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не зявилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, у звязку з неявкою повідомленого відповідача по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог виходячи з наступного.
Під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі договору дарування від 10 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1, під реєстровим №1752, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.
Однак вказана квартира була самовільно зайнята ОСОБА_3 після смерті попереднього власника ОСОБА_6, та використовується на власний розсуд. З цього приводу ОСОБА_2 05 лютого 2015 року зверталась до правоохоронних органів (ЖЄОЗП №3329), що випливає з листа начальника Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, але в порушенні кримінальної справи було відмовлено у звязку із цивільно-правовим характером спірних відносин.
Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд погоджується, що дії відповідача свідчать про невизнання майнових прав ОСОБА_2 на відповідну квартиру, у звязку з чим право власності особи підлягає захисту.
Згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Суд вважає обґрунтованим стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору в розмірі 243,60 + 243,60 = 487,20 гривень.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.
Усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору у загальному розмірі 487,20 гривень.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.