Ухвала іменем україни 25 травня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він 21 лютого 2002 року уклав договір позики із матір'ю відповідача ОСОБА_6, яка зобов'язалася повернути отримані від нього 5 500 грн у день продажу свого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, за 17 000 дол. США. Вказував, що за прострочку повернення боргу зобов'язалася виплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми, з кінцевим терміном повернення до початку 2003 року. Однак станом на день пред'явлення позову будинок продано не було, крім того, рішенням суду від 24 липня 2012 року ОСОБА_6 визнано недієздатною і призначено відповідача її опікуном. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Враховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь 5 500 грн основного боргу та 10 524 грн процентів за користування його коштами, а всього 16 024 грн. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 16 024 грн. У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір позики без встановленого строку повернення, та з урахуванням того, що ОСОБА_4 прийняла спадщину ОСОБА_6, доказів повернення боргу позичальником відповідачем не надано, вважав, що підлягає стягненню з відповідача сума позики та процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, які були нараховані за період із червня 2006 року по червень 2013 року. З такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного. Судами встановлено, що 21 лютого 2002 року ОСОБА_6 склала розписку про те, що взяла в борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 5 500 грн. Борг зобов'язалася повернути в день продажу свого будинку за 17 000 дол. США, що знаходиться у АДРЕСА_1. За прострочку повернення боргу зобов'язалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми боргу. Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, спадкоємцем першої черги за законом є її дочка відповідач ОСОБА_4, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про пред'явлення вимог до спадкоємців у розмірі 16 024 грн. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Отже, встановлення об'єму та вартості спадкового майна становить предмет доказування у справах за позовами до спадкоємців про стягнення боргів спадкодавця, оскільки ці обставини визначають межу відповідальності спадкоємців. Зазначення лише в резолютивній частині судового рішення про стягнення суми заборгованості у межах вартості одержаного спадкового майна без встановлення об'єму спадкової маси та визначення її конкретної вартості із зазначенням про встановлене у рішенні суду (як в мотивувальній, так і в резолютивній частинах) є неправильним застосуванням положень ст. 1282 ЦК України. Таке рішення може утруднити його виконання, оскільки виданий на його підставі виконавчий лист не матиме вказівки на межі виконавчого провадження. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обставини про те, на яке майно відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_6 та яка його вартість, не встановив, а тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: О.В. Закропивний В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк