У х в а л а

іменем україни

30 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Леванчука А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1901/0408/71-054 від 08 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» і відповідачем в сумі 310 739,91 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 2 483 744,10 грн, посилаючись на те, що товариство отримало право вимоги за даним кредитним договором відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15. Відповідач порушила взяті на себе зобов'язання за вказаним договором щодо своєчасного погашення боргу та сплати відсотків, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Товариство просило позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2015 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 26 січня 2015 року) в задоволенні позовних вимог товариства до ОСОБА_2 про стягнення 4 723 280,82 грн відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги товариства задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 н користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заборгованість за кредитним договором від 08 квітня 2008 року № 1901/0408/71-054 в розмірі 246 158,23 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог товариства відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог апеляційний суд указував на те, що між банком та відповідач було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 279 000 доларів США. Однак ОСОБА_2 умови кредитного договору не виконує належним чином в результаті чого виникла заборгованість, банк скористався своїм правом передав товариству право вимоги за вказаним кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною першою ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (ст. 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа ‒ підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року № 6-166цс15.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

А.О.Леванчук