Справа № 481/217/16-ц
Провадж.№ 2/481/201/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

30.05.2016 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В., при секретарі Кузьміній Н.П., з участю позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики, інфляційних витрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Новобузького районного суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики, інфляційних витрат та трьох процентів річних.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що в січні та березні 2009 року, за договором позики ОСОБА_1 передала відповідачці 1100 дол. США з виплатою 5 відсотків на місяць, про що остання надала їй розписку. Вказану суму основного боргу відповідачка повернула позивачці ОСОБА_1 примусово на підставі рішення Новобузького районного суду від 29.05.2014 року і лише 12.02.2015 року. Однак, посилаючись на те, що відсотків за увесь час користування позикою (5% місячних), відповідачка позивачу ОСОБА_1 так і не сплатила, позивачка просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь відсотки за позикою у сумі 85809,66 грн., інфляційні нарахування у розмірі 32639,94 грн., три процента річних у сумі 2341,55 грн. та судові витрати у справі.

При судовому розгляді справи позивачка ОСОБА_1, посилаючись на обставини викладені у позові, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 при судовому розгляді справи позов не визнав, наголосив, що оскільки між тими самим сторонами і про той самий предмет вже ухвалено рішення Новобузького районного суду від 29.05.2014 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22.12.2015 року, провадження у цій справі, в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, підлягає закриттю. Крім того наголосив, що суд не в повній мірі зясував обставини ким насправді надавалася позика та кому вона поверталася.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та оглянувши цивільні справи № 481/449/15-ц та № 481/2343/13-ц суд приходе такого висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що у січні та березні 2009 року за договором позики ОСОБА_1 передала відповідачці кошти у сумі 1100 доларів США зі сплатою 5 % щомісяця без зазначення дати повернення вказаних коштів. Після чого відповідачем неодноразово складалися додаткові розписки.

Так, в розписці від 23 лютого 2010 року ОСОБА_3 зобовязалася повернути суму боргу та відсотки у розмірі 650 доларів США до нового 2011 року; в розписці від 13 березня 2010 року вказала про повернення боргу до 01 серпня 2010 року ; за розписками від 24 березня 2011 року та 01 жовтня 2012 року просила про розстрочення суми боргу.

За цей час відповідач частково повернула кошти 01 листопада 2011 року 30 доларів США, в кінці 2011 року на початку 2012 року - 1870 грн., з травня по вересень 2013 року 1200 грн. залишок суми склав 6732 грн.60 коп.

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Згідно рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 29.05.2014 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за вищевказаними договорами позики у розмірі 6732,60 грн.

Рішення набрало законної сили та приведено до виконання.

Як свідчить копія постанови державного виконавця відділу ДВС Новобузького РУЮ від 14.02.2015 року про закінчення виконавчого провадження, вищезазначене рішення суду виконано (відповідний борг з божника ОСОБА_3 на користь стягувача ОСОБА_1 стягнуто у повному обсязі 12.02.2015 року).

Разом з цим, присудження до виконання основного зобовязання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили зазначеного рішення суду і не виключає стягнення процентів, пені і збитків та інших штрафних санкцій, передбачених договором, до дня фактичного задоволення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-369цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Позивачка ОСОБА_1 наголошувала у доводах позовної заяви, що відповідачка ОСОБА_3 не виплатила їй відсотки за фактичний час користування позикою у розмірі 5 % на місяць (60% річних) за період з 30.01.2009 року по 12.02.2015 рік.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином ( ст.599 ЦК України).

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, зміст якої регламентує, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що розмір відсотків за користування позикою, а це 5 % місячних, сторонами у розписках від 30.01.2009 року та 06.03.2009 року було обумовлено самостійно, при чому, відповідачкою у наступних розписках про відстрочення повернення цієї позики (від 23.02.2010 року та 13.03.2010 року) постійно наголошувалося про те що вона не відмовляється сплачувати і відсотки у згаданому розмірі, суд приходе висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на отримання відсотків за увесь період користування коштами.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 суми відсотків, суд приймає до уваги фактичний час користування відповідачкою позики, насамперед, з дня складання першої розписки на суму 900 дол. США, тобто з 30.01.2009 року, і по день фактичного повернення нею суми основного боргу ОСОБА_1, що мала місце саме 12.02.2015 року.

Також при визначенні розміру цих відсотків суд, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, враховує обставини встановлені вищезгаданим рішенням Новобузького районного суду від 29.05.2014 року, зокрема те, що відповідачка ОСОБА_3 повернула ОСОБА_1 01.11.2011 року 30 дол. США, в кінці 2011 року на початку 2012 року - 1870 грн., з травня по вересень 2013 року 1200 грн. та погоджується з розрахунком наданим позивачем, який відповідачем не спростовано належними доказами та згідно якого за увесь час користування позикою відповідачка повинна була сплатити позивачу ОСОБА_1 3351,94 дол. США, що в гривневому еквіваленті 85 809,66 гривень відповідно до курсу дол. США, який станом на 12.02.2015 року складав 2560 грн. за 100 дол. США.

Виходячи з наведеного суд вважає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування коштами у розмірі 85809,66 гривень.

Поряд з цим вимоги позивача про стягнення з відповідача в рахунок відшкодування трьох процентів річних та інфляційні нарахування не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунків наданих позивачем встановлено, що три проценти річних та інфляційні нарахування позивачем було нараховані не на суму боргу за договором позики, а на проценти за користування коштами (на суму 85809,66грн.), що суперечить положенням ст.625 ЦК України.

Посилання представника відповідача на той факт, що суд не в повній мірі зясував обставини ким насправді надавалася позика та кому вона поверталася суперечать положенням ЦПК України. Так виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його субєктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і обєктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти і правовідносини.

Як вище зазначалося, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у розмірі 6732 грн.60 коп. та встановлено, що позика надавалася позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_3 та відповідно поверталася відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 Преюдиційні обставини встановлені цим рішенням є обовязковими для суду, який розглядає дану справу.

Доводи наведені в запереченнях про те, що позивач повинен мати ліцензію для надання громадянам позики у іноземній валюті є безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом договорів позики у справі є іноземна валюта - долари США, що визнано представником відповідача у судовому засіданні.

За загальним правилом, гроші є особливою категорією об'єктів цивільних прав. Грошовою одиницею України є гривня, відповідно до положень ст. 99 Конституції України.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, що передбачено ч.2 ст. 192 ЦК України.

Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" .

За змістом ч.ч.1,2 даного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, користуватися та розпоряджатися ними на власний розсуд, в тому числі, здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Проте, будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено.

Разом з тим, за правилами ч.2 ст. 533, ч.2 ст. 524 ЦК України допускається, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Таким чином, визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. При цьому, на договір позики, предметом якого є іноземна валюта, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях.

Крім того, сторони не є учасником ринку фінансових послуг, тому на них не поширюється дія Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", який є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

За такого, ліцензія для укладення спірних договорів позики не потрібна.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача в запереченнях на наявність підстав для закриття провадження у справі за п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Так, відповідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Між тим, як вбачається із оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №481/2343/13-ц, до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 коштів за договорами позики у грудні 2013 року звернулася ОСОБА_1. Вимоги щодо стягнення процентів за користування цими коштами позивачем не заявлялися та судом не розглядалися.

Згідно оглянутих матеріалів цивільної справи №481/449/15-ц до суду з позовом про визнання позивачів солідарними кредиторами, визнання договору застави дійсним та звернення стягнення на предмет застави зверталися позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та зазначалася вимога про стягнення процентів за договором позики від 06.03.2009 року шляхом звернення стягнення на предмет застави на користь ОСОБА_4

Звертаючись до суду з даним позовом, вимоги щодо стягнення процентів за користування коштами до відповідача предявлено ОСОБА_1.

З врахуванням викладеного відсутні підстави для закриття провадження у справі.

Крім того судом не взято до уваги доводи п 2 та п.3 заперечень відповідача (щодо встановлення юридичного факту, визнання солідарними кредиторами та визнання дійсними договорів застави) в звязку з тим, що зазначені вимоги позивачем в позовній заяві не ставилися.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 належить стягнути судові витрати, понесені останньою на оплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема у розмірі 464,12 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213 - 215 ЦПК України, -

Вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики, інфляційних витрат та трьох процентів річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 85809 (вісімдесят пять тисяч вісімсот девять) грн. 66 коп. в рахунок відшкодування відсотків за договором позики, а також 464 ( чотириста шістдесят чотири ) грн. 12 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

В іншій частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання через районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя