АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4602/16 Справа № 202/9053/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до виконкому Дніпропетровської міської ради, треті особи Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права власності на гараж, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до виконкому Дніпропетровської міської ради (далі виконком Дніпропетровської міськради) про визнання права власності на гараж, мотивуючи тим, що 03 лютого 1988 року згідно ордеру №467 серії 01, на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського райвиконкому м.Дніпропетровська №24 від 25 січня 1988 року, їй та її родині було надано квартиру АДРЕСА_1.

Зазначала, що рішенням адміністрації та профспілки №30 від 24 березня 1994 року в цьому ж будинку їй був переданий у власність гараж №19, який розташований у цокольному поверсі будинку.

Вказувала, що за вказаний гараж вона здійснила оплату в ощадну касу в розмірі 1.968 руб.50 коп. та з того часу постійно користується гаражем та володіє ним.

Посилаючись на те, що на балансі Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району та у Фонді державного майна України гараж не перебуває та беручи до уваги вимоги ст.ст.181,182 ЦК України, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на гараж №19 (літ.А-9), площею 18,9 кв.м, в цокольному поверсі квартирного житлового будинку №21 по вул. Щербини в м.Дніпропетровську.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Положеннями ч.2 ст.308 ЦПК України встановлено, що не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.2,318 ЦК України річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права.

Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_2 та третім особам по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 грудня 2013 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.63).

Вказану квартиру було отримано на підставі ордеру на жиле приміщення №467 серії 01 від 03 лютого 1988 року, виданого виконкомом Індустріальної районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська на підставі списку ДБК-1, затвердженого рішенням Амур-Нижньодніпровського райвиконкому м.Дніпропетровська №24-р від 25 січня 1988 року, ОСОБА_2 на сімю з чотирьох осіб (а.с.8).

З копії рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 30 грудня 1987 року №492/9 убачається, що затверджений акт державної комісії про прийняття до експлуатації житлового будинку №21 по вул.Щербини в м.Дніпропетровську та дозволено ввести в експлуатацію цей житловий будинок з вбудованими приміщеннями для зберігання автомобілів (а.с.15).

Згідно виписки із протоколу №30 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Дніпропетровського ДБК-1 від 24 березня 1994 року в житловому будинку №21 по вул.Щербини у м.Дніпропетровську, у підвальних приміщеннях, було побудовано десять гаражів, які були реалізовані працівникам ДБК-1, в тому числі ОСОБА_2 був реалізований гараж №19 (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 18 червня 1994 року №327 «Про виділення гаражів робітникам ББК-1, розташованих по вул.Щербини,21,» дозволено ПР ЖЕП Індустріального району виділити гаражі, в тому числі гараж № 19 ОСОБА_2 (а.с.11).

Про вбудовані приміщення для зберігання автомобілів в будинку №21 по вул.Щербини в м.Дніпропетровську зазначено і в Акті державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта (а.с.17-19).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 суд виходив з того, що приміщення для зберігання автомобілів в цокольному поверсі будинку не є самостійною нерухомою річчю та вважав, що на цей обєкт, як на окремий, не може бути визнано право власності.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Згідно із ст.177 ЦК України до обєктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше.

Статтями 181 та 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухомості) належать обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, їх виникнення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище положень закону, майнові (речові) права на обєкти нерухомого майна виникають з передбачених законом підстав та підлягають державній реєстрації. А новостворене нерухоме майно підлягає прийняттю в експлуатацію.

Згідно зі ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майне та їх обтяжень" підставою для державної реєстрації прав є: а)договори, укладені в порядку, встановленому законом (купівлі-продажу, зокрема при приватизації майна державних підприємств довічного утримання; дарування та ін.); б)свідоцтво про право власності на нерухоме майно; в)свідоцтво про право власності, видане органами приватизації при приватизації житла; г)державні акти на право власності або постійного користування на земельну ділянку; г)рішення суду (зокрема, про право власності на об'єкт незавершеного будівництва, на самочинне будівництво тощо); д)інші документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно (наприклад свідоцтво про право на спадщину, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів та ін.).

Частинами 1,2 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тобто ч.2 ст.328 ЦК України встановлено загальну презумпцію правомірності набуття права власності, а відтак те, що право власності вважається таким, що набуте на законних підставах.

Відповідно до ст.328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях (ст.58 ЦПК України).

В матеріалах справи міститься рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 18 червня 1994 року №327, з якого вбачається, що дозволено гараж №19 виділити ОСОБА_2 (а.с.11). Проте не зазначено яким чином гараж було їй виділено у користування чи у власність.

Позивач в судовому засіданні не довела своє право власності на спірний гараж, оскільки з наданих документів не вбачається, що спірний гараж був виділений їй саме у приватну власність.

Рішенням реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 18 грудня 2009 року з даний підстав позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на спірний гараж (а.с.50-51).

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що звертаючись до суду з позовом, позивач не надав суду доказів, яким чином та які його права, свободи чи інтереси з питання, що є предметом даного спору в суді, порушені, невизнані або оспорюванні відповідачем, адже, як встановлено судом, до відповідача він не звертався.

Крім того, колегія суддів на підставі зібраних доказів встановила, що відповідач своїми діями не створює перешкоди позивачу у користуванні спірним гаражем та не порушує його права та свободи.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,309,312,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_6