У х в а л а

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Пустомитівської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, та остаточно просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 29 липня 1989 року, складений на ім'я ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2451 та посвідчений державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Дмитерко М.І.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5, який був власником будинку АДРЕСА_1, побудованого ним разом з його дружиною, матір'ю позивачки - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачка вказала, що в березні 2014 року їй стало відомо, що батько за два місяці до смерті, а саме: 29 липня 1989 року, склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй невістці ОСОБА_6, за умовами якого зобов'язав її надати безоплатне та довічне проживання в одній із кімнат вказаного житлового будинку його дружині ОСОБА_8

ОСОБА_3 зазначала, що заповіт посвідчений з недотриманням вимог ст. 541 ЦК Української РСР та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом від 31 жовтня 1975 року, зокрема, в оспорюваному заповіті відсутні паспортні дані заповідача, а його текст виконаний не заповідачем, проте за наявності лише підпису ОСОБА_5 в ньому не зроблено відмітки, що він ним прочитаний або його прочитано вголос.

Також позивачка вказувала, що на час посвідчення оспорюваного заповіту батько був у вкрай тяжкому стані, а тому нотаріус з огляду на його стан здоров'я зобов'язаний був за допомогою лікаря встановити, чи здатний був заповідач керувати своїми діями в момент посвідчення заповіту; при цьому з тексту заповіту вбачається, що такий посвідчено з виїздом додому заповідача через його хворобу, однак в заповіті вказано місце посвідчення заповіту - м. Пустомити.

Посилаючись на те, що вказані вище обставини свідчать про недійсність заповіту, ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахував висновок криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису від 31 березня 2015 року № 342, яким не встановлено, що підпис на заповіті не належить ОСОБА_5, а тому виходив із презумпції правомірності правочину та відсутності доказів того, що заповіт не відповідав волі спадкодавця, у зв'язку із чим, врахувавши вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, чинної на час посвідчення оскаржуваного заповіту, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 липня 1989 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2451, за яким усе своє майно заповів невістці ОСОБА_6 та зобов'язав останню надати безоплатне та довічне проживання в одній із кімнат житлового будинку в АДРЕСА_1 його дружині ОСОБА_8 (а. с. 42).

З оспорюваного заповіту вбачається, що він посвідчений нотаріусом з виїздом за місцем проживання заповідача ОСОБА_5 через його хворобу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а. с. 41, зворот).

Згідно з висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису від 31 березня 2015 року № 342 підписи від імені ОСОБА_5, які розташовані в заповіті, посвідченому 29 липня 1989 року, під текстом: «зміст ст. 534, 535 ЦК УРСР мені роз'яснено» і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 1989 рік, т. 5 Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області, зареєстрованому під № 245, виконані однією і тією ж особою; рукописний текст заповіту від імені ОСОБА_5 і запис в алфавітному обліку заповітів в Пустомитівській державній нотаріальній конторі, зареєстрованого під № 2451 за липень 1989 року, виконані однією і тією ж особою (а. с. 92-94).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на недійсність заповіту на час його складання, тобто у 1989 році, а тому до цих правовідносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі ст. 541 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Статтею 48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) було встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно з п. 15 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (далі - Інструкція), чинної на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються в присутності державного нотаріуса. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати угоду, заяву або інший документ, за його дорученням в його присутності і в присутності державного нотаріуса угоду, заяву або інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, державний нотаріус, крім того, прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відмітка. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ. Якщо глухий, німий або глухонімий громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, письменний, він сам прочитує документ і власноручно підписує його. Якщо такий громадянин неписьменний, то при вчиненні нотаріальної дії обов'язково повинна бути присутня письменна особа, яка може порозумітися з ним і посвідчити своїм підписом, що зміст угоди, заяви чи іншого документа відповідає волі глухого, німого, глухонімого громадянина, який бере участь у цій нотаріальній дії.

Відповідно до п. 97 Інструкції державний нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ст. ст. 541, 543 ЦК Української РСР і особисто подані ними державному нотаріусу. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем (ст. 541 ЦК Української РСР). Якщо заповідач внаслідок фізичних вад, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними в п. 15 цієї Інструкції.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що згідно з вимогами Інструкції, чинної на час посвідчення заповіту, відмітка про читання заповідачу заповіту перед підписанням ставиться лише за умови, якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, проте позивачем не надано суду будь-яких доказів наявності вказаних обставин.

Судами попередніх інстанцій також правильно враховано, що факт встановлення особи заповідача відображений у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, зокрема на стор. 4 вказаного вище висновку криміналістичної експертизи розміщені копії зображень досліджуваних записів та на верхньому зображенні чітко видно назву, серію, номер та інші реквізити документа, який посвідчує особу ОСОБА_5: паспорт серії НОМЕР_2, виданий 23 вересня 1976 року (а. с. 93, зворот).

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки чинне на час складання заповіту законодавство не вимагало від посадової особи зачитування уголос заповіту у разі, якщо спадкодавець не був сліпим або неписьменним, доказів чого позивачем не надано, як і не доведено, що заповіт не відповідав волі спадкодавця.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана