Справа № 515/83/16-ц
Провадження № 2/515/279/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
11 березня 2016 року м.Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Шевиріна А.О.,
за участю секретаря Чумаченко Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивача надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав та проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
В судове засідання відповідач, належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з'явився. Про причини неявки суд не повідомив.
Суд, у звязку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про причини неявки в судове засідання, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі в порядку, визначеному главою 8 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 19 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким відповідач отримав у борг 3300 доларів США та зобовязався повернути кошти до вересня 2013 року. На підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію розписки ОСОБА_2 про отримання зазначеної суми коштів від 19.03.2013 року (а.с.8).
Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обовязку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК).
Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк.
За ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). При цьому у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК ).
Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у випадку, якщо правочин вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частинами 1 та 2 ст.533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Беручи до уваги те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики в іноземній валюті, на підтвердження цього факту надана розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми у розмірі 3300дол.США, позичальник відмовився повернути борг та, відповідно, порушив договірні зобовязання, у позивача виникло право вимагати повернення наданих грошових коштів, а також сплати інфляційних нарахувань на суму боргу.
Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Судом встановлено, що при подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 779грн.88коп.(а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні.
За таких обставин, сплачений ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 779грн.80коп., підлягає стягненню з відповідача на його користь.
З огляду на викладене, керуючись ст.ст.3,10,11,14, 57-60, 64, 88, 158, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у якості інфляційних нарахувань на суму боргу за договором позики у розмірі 3% річних, кошти у розмірі 4414 (чотирьох тисяч чотирьохсот чотирнадцяти) гривень 44коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, судові витрати у розмірі 779 (семисот сімдесяти девяти) грн.88коп.
Рішення є заочним та може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання ним копії цього рішення. Форма та зміст заяви про перегляд заочного рішення повинна відповідати ст.229 Цивільного процесуального кодексу України.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно з загальним порядком рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: