АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/9869/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Шахової О.В., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права на проживання у квартирі та користування нею,-

УСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 та користування нею.

Вимоги обґрунтовує тим, що сторони є подружжям, разом із сином з лютого 2007 року проживають у квартирі АДРЕСА_1, яка була подарована відповідачу його матір»ю.

Вказує, що в 2008 році ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2 із проханням знятися з реєстраційного обліку у квартирі разом із сином, мотивуючи необхідністю укласти кредитний договір та передати в іпотеку квартиру.

У вересні 2008 року ОСОБА_2 разом із малолітнім сином знялися з реєстраційного обліку у цій квартирі та зареєструвалися у квартирі її матері. В листопаді 2013 року спільно із чоловіком розрахувались за кредитним зобов»язанням, в червні 2014 року ОСОБА_2 знялась з реєстраційного обліку з квартири матері, проте відповідач відмовився надати згоду на реєстрацію у своїй квартирі.

Посилаючись на викладені обставини, вказуючи, що з лютого 2007 року постійно проживала в цій квартирі та не змінювала фактичне місце проживання, а також на те, що не має місяця реєстрації, просить задовольнити вимоги.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове.

В апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість висновків суду, що розірвання шлюбу між сторонами унеможливлює задоволення вимог, зазначаючи, що до суду звернулась до моменту розірвання шлюбу.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, посилаючись на викладені в ній обставини.

Відповідач в судове засідання не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, 12 липня 1997 року сторони зареєстрували шлюб.

21 березня 2008 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровуваний) укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1.

01 лютого 2007 року ОСОБА_2 зареєструвала місце проживання у квартирі АДРЕСА_1, а 04 вересня 2008 року була знята з реєстраційного обліку за цією адресою та 12 вересня 2008 року зареєструвала місце проживання у квартирі, що належить матері.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції не спростовувалось сторонами, що зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою обумовлено метою створення умов для отримання кредитних коштів.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 25 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв»язку із припиненням шлюбних відносин із відповідачем, позивач втратила право користування квартирою.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Аналогічні правові засади користування квартирою встановлені ст.150 ЖК України

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З матеріалів справи убачається та не спростовувалось відповідачем, що позивач не змінювала місця проживання у зв»язку із зняттям з реєстраційного обліку, а продовжувала постійно користуватися цим жилим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ст.156 ЖK члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про вибуття позивача на інше постійне місце проживання, а припинення сімейних стосунків із власником спірної квартири само по собі не може бути підставою для відмови в позові про визнання за позивачем права користування квартирою.

Суд зазначених вимог закону не врахував, неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне з»ясування судом обставин , що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Визнати за ОСОБА_2 право на проживання та користування квартирою 21 в будинку №1/2 по вул. Срібнокільській в м.Києві.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді О.В. Шахова

Є.В.Болотов