Провадження № 22-ц/780/2615/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 07.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Антоненко В.І. , Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Бобка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст.ст. 60, 69 СК України та просила розділити спільне сумісне майно подружжя у вигляді автомобіля марки RENAULT, стягнувши з відповідача ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію у розмірі 21 333,50 грн, заливши спірний автомобіль в натурі за ОСОБА_3, а також просила в порядку визначеному ч.4 ст. 65 СК України стягнути з відповідача на її користь половину суми погашеного нею кредиту за договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року у розмірі 131 887,10 грн та сплачені нею судові витрати по справі.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 23.06.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2012 р. було розірвано. За час шлюбу ними за спільні сумісні кошти подружжя був придбаний та зареєстрований на імя відповідача автомобіль марки RENAULT-25, державний номерний знак НОМЕР_1, 1989 року випуску, середня вартість якого, виходячи з цінових пропозицій розміщених на сайті, на час подачі позову, становить 42 677,00 грн. З моменту розірвання шлюбу, вказаним транспортним засобом вони розпоряджались за взаємною згодою, відповідач не перешкоджав їй в користуванні ним, як спільною сумісною власністю, і не порушував її права на цей автомобіль. В липні 2015 р. між ними виник спір з приводу розміру її частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно. Позивач вважає, що набуте за час перебування в шлюбі майно, належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності і вона має право на ? частку набутого транспортного засобу. Приймаючи до уваги те, що автомобіль зареєстрований на імя відповідача та використовується лише ним, вважає доцільним залишити за відповідачем право власності в цілому на вказаний автомобіль, а вона згодна на грошову компенсацію. Крім того, під час шлюбу, 27.11.2007 року між нею та ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» було укладено кредитний договір № 014/10-01/74/18755, згідно з умовами якого банк надав їй кредит в сумі 30 450,00 доларів США на придбання житла. Даний договір було укладено за згодою відповідача і кошти отриманні від банку були витрачені в інтересах сімї для остаточного розрахунку за придбання ними квартири АДРЕСА_1. До моменту розірвання шлюбу кредит погашався за рахунок спільних коштів. Після припинення шлюбу, який було розірвано 27.08.2012 року вона погашала кредит за особисті кошти, а саме у період з 10.04.2012 року по 18.08.2014 року нею погашено відсотки та заборгованість за кредитом на загальну суму 12 147,59 доларів США. Таким чином вона вважає, що з відповідача підлягає стягненню на її користь половина вартості погашеного кредиту у розмірі 6073,80 доларів США, відповідно до встановленого Національним банком України курсу, сума еквівалентна 6073,80 доларів США становить 131 887,10 грн. (21,7141 курс долара США).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року позов задоволено частково. Поділено спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину автомобіля марки RENAULT-25, 1989 року випуску, номер кузова VF1В29В, д.н.з. НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ? частину внесених коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року у розмірі 50364,80 грн та судові витрати в розмірі 503,65 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на її користь ? частини внесених коштів за кредитним договором у розмірі 103 009,63 грн, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, що мають значення для справи, неправильно застосувавши норми матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи по суті.

Відповідач по справі ОСОБА_3, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на пропуск строку позовної давності.

При апеляційному розгляді представник позивачки ОСОБА_2, підтримав доводи апеляційної скарги позивачки та заперечив щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, мотивуючи свою позицію тим, що суд в цілому прийшов до правильного висновку щодо поділу спільного майна подружжя : автомобіля RENAULT-25, 1989 року випуску, номер кузова VF1В29В, д.н.з. НОМЕР_1, оскільки вказаний автомобіль був придбаний період шлюбу та перебував у їх користуванні аж поки відповідач його не передав у користування третіх осіб за дорученням. Вважає що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача ? частини коштів за погашення нею кредиту отриманого в інтересах сімї, однак не правильно вирахував суму боргу, тому просив змінити вказану суму збільшивши суму .

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6, подану позивачкою апеляційну скаргу не визнали, свою підтримали та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності про застосування якого вони подавали заяву в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3, яка подана його представником ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивачки ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що з 28.06.2007 року позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2012 року шлюб між сторонами було розірвано (набрання законної сили 07.09.2012 року).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.11.2012 року, яке набрало законної сили 25.03.2013 року, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? частині за кожним права власності на квартиру АДРЕСА_2 та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно із кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року укладеного між ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_2, позивач отримала 30 450,00 доларів США до 27.11.2020 року на придбання зазначеної вище квартири, погашення кредиту здійснювалося відповідно до Графіку та інших платежів відповідно до умов Договору.

Згідно із довідкою ОСОБА_4 Аваль від 25.11.2015 року за 33464/15 від 16.11.2015 року, заборгованість за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року погашена в повному обсязі 20.08.2014 року.

Також, встановлено, що на імя відповідача ОСОБА_3, 19.07.2008 року був зареєстрований автомобіль марки RENAULT-25, 1989 року випуску, номер кузова VF1В29В, д.н.з. НОМЕР_1 і на час розгляду справи не знятий з реєстраційного обліку.

Згідно із довіреністю від 25.10.2008 року та повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 30.09.2015 року, ОСОБА_3, за усною згодою дружини ОСОБА_2, надав право розпорядження вказаним транспортним засобом ОСОБА_7 з правом передоручення.

Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи та визнані сторонами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права власності ? частини автомобіля, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що оскільки автомобіль, що є предметом спору, був придбаний в період шлюбу, зареєстрований за відповідачем, договір купівлі продажу даного транспортного засобу укладений не був, позивач письмової згоди, як на продаж автомобіля так і на оформлення нотаріальної довіреності від 25.10.2008 року, не надавала, доказів щодо отримання від ОСОБА_7 коштів за автомобіль та використання їх в інтересах сімї відповідачем не надано, отже вказаний транспортний засіб є спільним майном подружжя і підлягає поділу.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тож, суд першої інстанції правомірно врахував правову позицію Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-688цс15, де зазначено, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь позивачки половини вартості погашеного кредиту за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 р. за період з 10.04.2012 року по 18.08.2014 року, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про законність вимог позивачки щодо необхідності компенсації відповідачем понесених нею витрат по сплаті кредиту за вищевказаним договором, оскільки кошти отриманні за даним договором були витрачені в інтересах сімї, на придбання квартири, право власності на яку в подальшому було визнано в тому числі і за відповідачем.

Зазначені висновки суду колегія суддів вважає законними та обґрунтованими враховуючи наступне.

У відповідності до приписів ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно ч. 2 ст. 114 СК України, моментом припинення шлюбу, у разі його розірвання судом, є день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2007 р. між ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитним договором № 014/10-01/74/18755, згідно якого позивач отримала 30 450,00 доларів США із погашенням заборгованості до 27.11.2020 року на придбання квартири (а.с.14-16).

Згідно наданих сторонами квитанцій про сплату коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року вбачається, що як позивач так і відповідач проводили оплату коштів за кредитним договором в період з 10.04.2012 року по 07.09.2012 року (а.с.20-31,47-49,141-146).

Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 27.08.2012 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яке набрало законної сили 07.09.2012 р., розірвано. (а.с.13)

Згідно із довідкою «ОСОБА_4 Аваль» від 25.11.2015 року за №33464/15 від 16.11.2015 року, заборгованість за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року погашена в повному обсязі 20.08.2014 р. (а.с.67).

З тексту вказаного договору вбачається, що валютою кредиту був визначений долар США , та пунктом 1.3 Договору та графіку позивачка зобовязана була повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом саме у валюті отримання кредиту доларах США.

З наявних в матеріалах справи документальних доказів квитанцій вбачається, що в період з 07.09.2012 року по 18.08.2014 року позивачкою було сплачено кошти за кредитним договором в загальній сумі 9838,29 доларів США (а.с. 20 31).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 розяснив що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Таким чином колегія суддів приходить до висновку що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню ? частина внесених позивачкою грошових коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року в сумі 106814,92 грн, що є еквівалентом 4919,15 доларів США ( 50% від сплаченої суми 9838, 29 доларів США сплачених позивачкою на погашення кредиту після припинення шлюбних відносин з відповідачем) х 21,7141 курс долара США, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом збільшення розміру стягнутої суми компенсації понесених витрат по сплаті кредиту.

Відповідно до норм ст.. 88 ЦПК України підлягає збільшенню і розмір судових витрат з 503,65 грн. до 1068.14грн.

У решті частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Вирішуючи питання про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3 колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Частина п'ята статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов'язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Так, згідно із цією нормою за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справи №6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка дійсно попередньо предявляла позов про поділ спільного майна подружжя у липня 2012 року однак даний позов предявлявся до набрання законної сили рішення на що відповідно до вимог ст. 72 ч.1 СК України, виключає можливість застосування строків давності до вказаних вимог.

Не можуть бути застосовані строки позовної давності до стягнення коштів за сплаченим кредитом, оскільки з наданих позивачкою квитанцій вбачається, що вказаний кредит був погашений 20 серпня 2014 року ( а.с. 67).

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про поділ майна подружжя 20.08.2015 року, в межах трирічного строку після порушення відповідачем її прав.

Тому колегія суддів не вбачає підстав задоволення вимог апеляційної скарги відповідача щодо відмови у задоволенні даного позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, ст.. 65 ч.4, 69,70, 72 СК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ? частини внесених коштів за кредитним договором №014/10-01/74/18755 від 27 листопада 2007 року змінити, збільшивши зазначену суму витрат з 50364,80 грн. до 106814,92 грн. та відповідно збільшити у суму понесених витрат по судовому збору із 503,65 грн. до 1068,14 грн.

У решті частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1174,95 грн. понесених судових витрат при сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги по вказаній справі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: М.А.Яворський

Судді: В.І.Антоненко

ОСОБА_8