Провадження №2/761/1738/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 березня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Савицького О.А.

при секретарі Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до KLM Royal Dutch Airlines в особі представництва авіакомпанії KLM в Україні, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача: ОСОБА_2, про компенсацію суми за втрачений багаж та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

14.09.2015 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, поданої через канцелярію суду 18.03.2016 року в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, ТА ПРИЙНЯТОЇ СУДОМ ДО РОЗГЛЯДУ, просив стягнути з KLM Royal Dutch Airlines в особі представництва авіакомпанії KLM в Україні на користь ОСОБА_1 відшкодування збитків, які поніс позивач разом з родиною внаслідок утрати та затримки багажу у розмірі 158 415,93 грн., що в еквіваленті становить 5893,45 доларів США, компенсацію за факт тижневої затримки в повітряному перевезенні двох місць зареєстрованого багажу у розмірі 127 135,71 грн., що в еквіваленті становить 3 393 спеціальних прав запозичення (надалі - СПЗ), а також суму завданої моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 27.12.2014 року позивач, його дружина та син, скориставшись послугами авіакомпанії KLM, здійснили переліт до Сполучених Штатів Америки рейсами DL9462 (Київ-Амстердам) та DL9378 (Амстердам - Лос-Анджелес). Разом з тим після прибуття до Лос-Анджелеса позивач та його родина не змогли отримати свій багаж у кількості трьох одиниць, у зв'язку з чим був здійснений відповідний комплекс заходів щодо фіксації вказаного факту.

Лише 02.01.2015 року, тобто після тижневого очікування, позивачу та його родині було повернуто два місця зареєстрованого багажу, проте третя валіза, в якій знаходились найцінніші речі орієнтовною вартістю 20 000,00 Євро, була утрачена.

Після спливу встановленого законом 21-денного строку на розшук утраченого багажу, а саме 20.01.2015 року розпочалась довготривала e-mail переписка з відповідачем, за результатами якої останнім тільки 24.02.2015 року було переховано на рахунок третьої особи ОСОБА_2 компенсацію у розмірі 130 095,00 грн., сума якої, на думку позивача, становить компенсацію перевізника саме за факт утрати багажу пасажира, проте аж ніяк не покриває усіх понесених збитків за заподіяну шкоду, оскільки всі ці події з затримкою та утратою багажу призвели до значних та непередбачуваних фінансових витрат позивачем та його родиною, так як все довелося купувати наново на трьох членів родини, зокрема одяг, передбачений внутрішніми правилами, встановленими для круїзних подорожей, взуття та інші супутні речі. За підрахунками позивача сума витрат, понесених родиною на закупівлю найнеобхідніших речей, без яких неможливо було обійтись в круїзах, становить 5893,45 доларів США.

11.06.2015 року на адресу відповідача була направлена претензія з проханням переглянути суми, які підлягають компенсації позивачу за втрачений багаж. Разом з тим згідно відповіді відповідача на вказану претензію, яку позивач отримав 25.06.2015 року, виплачена сума компенсації є остаточною та перегляду не підлягає.

Проте, на думку позивача, оскільки на перевізника відповідно до положень ст.ст. 17, 19 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28.05.1999 року (надалі - Монреальська конвенція) покладається відповідальність як за шкоду заподіяну внаслідок утрати багажу, так і за шкоду, заподіяну внаслідок його затримки в повітряному перевезенні, вищевказаний розмір збитків має бути відшкодований відповідачем в повному обсязі.

Крім того, позивач зазначає, що положеннями ч.2 ст. 22 Монреальської Конвенції передбачена відповідальність перевізника саме за факт утрати та/або затримки багажу,що не має нічого спільного зі збитками (шкодою), яких зазнав позивач внаслідок цих подій, у зв'язку з чим виплачені відповідачем грошові кошти являються лише компенсацію перевізника саме за факт утрати багажу пасажира, проте не враховують факт тижневої затримки в повітряному перевезенні двох місць багажу.

На підставі вищевикладеного, позивач не погоджується з розміром виплаченої грошової компенсації, оскільки її сума не відповідає передбаченим чинним міжнародним та українським законодавством розмірам.

Крім того, в позовній заяві зазначено, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобов'язань, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає в незапланованих фінансових витратах, душевних страждань всієї родини, зіпсованому настрої, а також в самій необхідності звернення до суду за захистом своїх прав. При цьому розмір моральної шкоди, яку завдано позивачу протиправними діями відповідача, виходячи з глибини та тривалості його душевних та психічних страждань, критеріїв розумності та справедливості, позивач оцінює в розмірі 150 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представники ОСОБА_3 та ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові.

Представник відповідача ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач, його дружина та син отримали від відповідача максимальну суму компенсації за затримку та втрату багажу, а саме по 1200 СПЗ на одну особу, або на загальну суму 3600 СПЗ, що дорівнює 4185 Євро за курсом НБУ на день перерахування вказаних коштів. У зв'язку з цим та посилаючись на ст. 29 Монреальської Конвенції, відповідно до положень якої позов може бути подано лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені Монреальською Конвенцією, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача, ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Вислухавши пояснення позивача, його представників, представника відповідача та третьої особи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Згідно п.п. 6, 7 глави 1 розділу XII Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 року за № 735, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.12.2012 року за № 2219/22531 (надалі - «Правила»), реєстрація багажу за вибором перевізника може здійснюватися відповідно до вагової концепції (baggage weight concept) або поштучної концепції (baggage piece concept), тобто комбінацією характеристик ваги, розміру, кількості місць. Після прийняття перевізником багажу до перевезення цей багаж переходить під відповідальність перевізника, що підтверджується виданим пасажиру відривним талоном багажної ідентифікаційної бирки та багажною квитанцією щодо кількості та ваги місць, які прийняті до перевезення.

При цьому згідно п.1 глави 1 розділу ІV Правил, пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що за рейсами DL9462 (Київ-Амстердам) та DL9378 (Амстердам - Лос-Анджелес) відповідачем були укладені Договори перевезення за № 1803-81 з ОСОБА_2 (ОСОБА_2), за № 1825-83 з ОСОБА_1 (ОСОБА_1 та за № 11840-85 з ОСОБА_8 (ОСОБА_8) щодо перевезення вказаних авіапасажирів та трьох місць їх багажу зі стандартною вартістю з загальною вагою до 23 кг на одне місце багажу авіапасажиру (а.с. 10-16).

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами по справі, відповідач повністю виконав свої зобов'язання щодо своєчасного авіаперевезення ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 за рейсами DL9462 (Київ-Амстердам) та DL9378 (Амстердам - Лос-Анджелес).

Водночас під час прибуття вказаних осіб до Лос-Анджелесу відповідач затримав на один тиждень доставку двох місць багажу зі стандартною вартістю та загальною вагою до 23 кг кожен, які були зареєстровані на ім'я ОСОБА_2 (ОСОБА_2) та ОСОБА_1 (ОСОБА_1.), а також втратив одне місце багажу загальною вагою до 23 кг зі стандартною вартістю, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_8 (ОСОБА_8), що також не заперечувалася сторонами по справі.

Відповідно до п.п. 2, 3 ст. 22 Монреальської Конвенції відповідальність перевізника у випадку знищення, утрати, пошкодження або затримки в перевезенні багажу обмежується сумою 1000 спеціальних прав запозичення стосовно кожного пасажира, за винятком випадків, коли пасажир зробив у момент передачі зареєстрованого багажу перевізнику особливу заяву про заінтересованість у доставці та сплатив додатковий збір, якщо це необхідно. У цьому випадку перевізник зобов'язаний сплатити суму, що не перевищує заявленої суми, якщо він не доведе, що ця сума перевищує дійсну заінтересованість пасажира в доставці. Відповідальність перевізника у випадку знищення, утрати, пошкодження або затримки в перевезенні вантажу обмежується сумою 17 спеціальних прав запозичення за кілограм, за винятком випадків, коли вантажовідправник зробив у момент передачі вантажного місця перевізнику особливу заяву про заінтересованість у доставці та сплатив додатковий збір, якщо це необхідно. У цьому випадку перевізник зобов'язаний сплатити суму, що не перевищує заявленої суми, якщо він не доведе, що ця сума перевищує дійсну заінтересованість відправника в доставці.

При цьому згідно п.2 глави 5 розділу ХХVІІ Правил відповідальність перевізника у випадку знищення, втрати, пошкодження або затримки в перевезенні зареєстрованого багажу обмежується сумою 1131 спеціальних прав запозичення (за мінімальну норму безкоштовного перевезення багажу, встановлену уповноваженим органом з питань цивільної авіації) стосовно кожного авіапасажира.

Як вбачається з копії Платіжного доручення № 291 від 24.02.2015 року та не заперечувалось стороною позивача у судовому засіданні, 24.02.2015 року відповідачем за згодою позивача, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було перераховано на рахунок ТРЕТЬОЇ ОСОБИ ПО СПРАВІ, 130 195,00 грн., що на день перерахування за курсом НБУ становило 3600 СПЗ або 4185 Євро, з яких: 1200 СПЗ - компенсація тижневої затримки одного місця багажу зі стандартною вартістю, яке передала відповідачу ОСОБА_2 згідно з угодою-авіаквитком за № 1803-81, 1200 СПЗ - компенсація тижневої затримки одного місця багажу зі стандартною вартістю, яке передав відповідачу ОСОБА_1 (ОСОБА_1) згідно з угодою-авіаквитком за № 1825-83, а також 1200 СПЗ - компенсація втрати одного місця багажу зі стандартною вартістю, яке передав відповідачу ОСОБА_8 (ОСОБА_8) згідно з угодою-авіаквитком за № 11840-85 (а.с. 134).

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення ст. 22 Монреальської конвенції та п. 2 глави 5 розділу ХХVII Правил, які вичерпано регулюють питання відповідальності перевізника у випадку знищення, утрати, пошкодження або затримки в перевезенні багажу та встановлюють максимальний розмір такої відповідальності, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач, його дружина та син отримали від відповідача максимальну компенсацію за затримку та втрату багажу, яка може бути за Монреальською конвенцією та Правилами, а саме: 1200 СПЗ або 1395 євро на одну особу, а всього на загальну суму 3600 СПЗ, що за курсом НБУ на день перерахування вказаної суми становило 4185 євро.

При цьому судом не беруться до уваги посилання позивача на ст. 19 Монреалської конвенції, яка регулює відповідальність перевізника за шкоду, заподіяну внаслідок затримки в повітряному перевезенні пасажирів, багажу або вантажу, оскільки на думку суду положення вказаної статті можуть застосовуватися тільки у разі, якщо перевізник затримав в повітряному перевезенні пасажирів та їх багаж або вантаж, і відповідно не можуть застосовуватися, якщо доставка пасажирів була здійснена своєчасно.

У відповідності до положень ст. 29 Монреальської конвенції, під час перевезення пасажирів, багажу та вантажу будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі цієї Конвенції, договору, у зв'язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цією Конвенцією, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їхніх відповідних прав. При будь-якому такому позові штрафи, штрафні санкції чи будь-які інші виплати, що не стосуються компенсації фактичної шкоди, не підлягають стягненню.

При цьому п. 1 глави 1 розділу XXVIII Правил передбачено, що будь-який позов щодо відповідальності перевізника стосовно заподіяної шкоди при перевезенні може бути поданий відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені Монреальською конвенцією та чинним законодавством України, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їх відповідних прав.

Відтак, на підставі вищевикладеного, а також враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з KLM Royal Dutch Airlines в особі представництва авіакомпанії KLM в Україні на його користь суми відшкодування збитків, понесених ним разом з родиною внаслідок утрати та затримки багажу у розмірі 158 415,93 грн., що в еквіваленті становить 5893,45 доларів США, та компенсації за факт тижневої затримки в повітряному перевезенні двох місць зареєстрованого багажу у розмірі 127 135,71 грн., що в еквіваленті становить 3 393 спеціальних правил запозичення, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

При цьому щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Проте, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п.п. 2, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суди мають розглядати спори про відшкодування заподіяної фізичної моральної (немайнової) шкоди тільки у тих випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, або випливає з її положень, або у випадках, коли можливість відшкодування моральної шкоди безпосередньо та чітко визначено у галузевому та/або спеціальному законодавстві, яке регулює спірні правовідносини сторін. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і правовідносин якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що в результаті затримки та втрати відповідачем багажу, йому було завдано глибоких психічних та фізичних страждань, які полягали не тільки в незапланованих фінансових витратах, душевних стражданняї всієї родини, зіпсованому настрої, а також в самій необхідності звернення до суду за захистом своїх прав.

Разом з тим, судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між сторонам, відносяться до галузі повітряного права, та відповідно регулюються Повітряним кодексом України, а також Монреальською конвенцією, положеннями яких не передбачено відшкодування моральної шкоди у разі затримки та/або втрати авіаперевізником багажу авіапасажирів.

Таким чином, беручи до уваги те, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні також слід відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 19, 22 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28.05.1999 року, Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 року за № 735, ст.ст. 15, 16, 23, 611, 910, 1167 ЦК України та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 11, 17, 57-60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до KLM Royal Dutch Airlines в особі представництва авіакомпанії KLM в Україні, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача: ОСОБА_2, про компенсацію суми за втрачений багаж та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: