АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/203/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/681/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

представника апелянта - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Заліщицького районного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що з 2008 р. по 2010 р. вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася одна дитина - син ОСОБА_8. Як під час шлюбу, так і після його розірвання відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та виховання сина, жодної участі у фізичному та духовному розвитку дитини не приймає, життям та станом здоров'я сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися з ним та приймати участі у його вихованні. Всі клопоти щодо виховання та піклування про дитину здійснює тільки вона, а відповідач лише формально вважається батьком. Тому, на думку позивачки, враховуючи інтереси дитини, слід позбавити ОСОБА_2 батьківських справ відносно малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_5 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам, а саме: висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, показам лікаря-педіатра, свідка ОСОБА_7 та інформації відділу ДВС про наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів. Після встановлення органом опіки та піклування графіку побачень із дитиною відповідач зустрівся із сином лише декілька разів. Посилання відповідача на наявність перешкод в зустрічах з сином є голослівними. Поведінка відповідача та його матері привела до погіршення психологічного, емоційного стану дитини, що підтверджено заключениям лікаря-психолога, якому суд не дав оцінки. Крім цього, при розгляді справи був відсутній прокурор, що є порушенням процесу. Просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечили. Відповідач також пояснив, що у нього відсутній намір ухилятися від виконання батьківських обов'язків, а навпаки він хоче бачитись із сином та приймати участь у його вихованні, однак позивачка та її батьки йому в цьому чинять перешкоди. Він приходив до сина в школу, однак вчителька не впустила його до класу. Його мати приходила до внука в дитсадок, де мала зустріч з ним, однак після цього працівники установи мали неприємності, які ініціювала позивачка.

Представник третьої особи - органу опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації ОСОБА_4 підтримав висновок органу опіки та піклування та просив позбавити відповідача батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу на батьків.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що з 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заліщицького районного суду від 17 лютого 2010 року.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася одна дитина - син ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 09 лютого 2009 року, батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Сторони припинили спільне проживання у лютому 2009 року.

Рішенням Заліщицького районного суду від 19 травня 2009 року з відповідача в користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_8 в розмірі 1/4 частини всіх його видів щомісячного доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Крім того, встановлено, що із заробітної плати відповідача проводилось відрахування сум для оплати аліментів за виконавчим листом, однак згодом - 30 вересня 2014 року позивачка відкликала даний виконавчий лист з органів державної виконавчої служби, про що свідчить відповідь відділу ДВС Заліщицького районного управління юстиції №720/03-19 від 01 квітня 2016 року.

У вказаній відповіді також зазначено про наявність заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів в розмірі 2786 грн. 40 коп.

В червні 2014 року позивачка зверталась до Заліщицької районної державної адміністрації із заявою про винесення висновку органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_8. Розглянувши дану заяву орган опіки та піклування відмовив ОСОБА_5 у її задоволенні, а ОСОБА_2 наголосив на його обов'язку утримувати та виховувати сина.

Відповідач звертався в орган опіки та піклування із заявою про визначення його способу участі у вихованні сина ОСОБА_8, яку розглянуто 15 липня 2014 року та встановлено ОСОБА_2 графік побачень із дитиною.

Апелянт в судовому засіданні зазначила, що після встановлення даного графіку відповідач зустрічався із сином лише три рази. Дану обставину також підтвердив представник третьої особи та допитані судом першої інстанції свідки, зокрема ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_11

Відповідач ствердив суду, що дійсно мало бачиться із сином ОСОБА_2, однак пояснив це тим, що позивачка та її батьки створюють йому перешкоди. Позивачка на його телефонні дзвінки з метою з'ясування їх із дитиною місця перебування не відповідає, періодично змінює місце проживання, мешкає то в будинку своїх батьків, що по вул.Польовій, то в квартирі свого цивільного чоловіка, то у власній квартирі, що поблизу ЗОШ №2. Також ОСОБА_2 наголосив, що він жодним чином не ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_8, згідний був добровільно сплачувати аліменти на його утримання, які зрештою і платив згідно виконавчого листа, оскільки позивачка бажала їх сплати саме в такий спосіб, прагнув зустрічей із сином, однак йому в цьому перешкоджали.

Обставини, які зазначив відповідач, в судовому засіданні суду першої інстанції ствердили, зокрема, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Також допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснила, що працює лікарем-педіатром та на протязі семи років спостерігає сина сторін по справі ОСОБА_8. Даний свідок вказала, що батько за цей період здоров'ям сина не цікавився.

Відповідно до висновку №02-456/01-20 від 26 лютого 2016 року орган опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відхиляючи апеляційну скаргу та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін колегія суддів керується наступним.

У відповідності до ч.3 ст.51 Конституції України дитинство в Україні охороняється державою. Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України).

Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння.

На підставі декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення було визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно п.16 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Таким чином, ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди є актом свідомої поведінки, коли особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що факт свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками щодо виховання дитини не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи, оскільки позивачкою та її представником не підтверджено належними та допустимими доказами факт свідомого невиконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків по відношенню до сина.

Відповідачем, в свою чергу, також не доведено, що він вичерпав усі можливі варіанти для того, щоб рішення органу опіки і піклування, яким йому встановлено графік побачень із сином, виконувалося.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги його покази про те, що він не мав змоги виконувати дане рішення та зустрічатись із сином у встановлені дні, оскільки позивачка йому в цьому відмовляла, так як вони є голослівними, тобто не підтверджені належними доказами.

Відповідно до п.15 постанови пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Колегія суддів вважає, що судом вірно не враховано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у відповідності до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно наявного в матеріалах справи заключення лікаря-психолога Заліщицької ЦКРЛ ОСОБА_15 від 22 лютого 2016 року, на прохання матері - ОСОБА_5 проведено обстеження дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

З даного заключення вбачається, що дитина «свого тата не знає», зазначає, що «тата на має», «тато пішов від них». Розповів про подію в шкільній їдальні, коли «незнайома жінка схопила мене в шкільній їдальні, хотіла вкрасти. Затягнула на кухню, але я вирвався. Бачив цю жінку один раз в дитячому садочку». З того часу хлопчик відмовляється ходити їсти в їдальню, боїться повтору ситуації. Під час вказаної розповіді «дитина стає напружена і тривожна, настрій знизився. Розповідає неохоче». Рекомендовано: психокорекційна робота, спрямована на зниження тривоги, уникати подібних ситуацій.

Судом апеляційної інстанції в якості свідка допитано дитячого психолога Заліщицької ЦКРЛ ОСОБА_15, яка проводила вказане обстеження дитини та повністю підтвердила вказані обставини.

В судовому засіданні встановлено, що інцидент в шкільній їдальні, про який зазначено у заключенні лікаря-психолога, стосувався випадку, коли до дитини в школу прийшла мати відповідача (бабуся дитини).

Жодних даних, які б свідчили про неправомірну поведінку відповідача, яка б призвела до погіршення психологічного, емоційного стану дитини, зазначений висновок дитячого лікаря-психолога не містить.

З долучених під час апеляційного розгляду справи сторонами документів (Довідки лікаря-психолога Заліщицької ЦКРЛ ОСОБА_15 від 08 квітня 2016 року та 26 квітня 2016 року, інформація Заліщицького відділення поліції від 19 квітня 2016 року, 12 травня 2016 року, 18 травня 2016 року, Висновки Заліщицького відділення поліції №656 від 17 квітня 2016 року та №695 від 29 квітня 2016 року) вбачається, що 16 квітня 2016 року до відділення поліції звернувся відповідач ОСОБА_2 з приводу того, що його колишня дружина ОСОБА_5 перешкоджає бачитися із дитиною. По даному зверненню 16 квітня 2016 року біля 19-00 год. працівники поліції приїхали по місцю проживання позивачки, де в цей час також знаходилася малолітня дитина. Внаслідок вказаних подій дитина перелякалася. Із аналогічною заявою ОСОБА_2 звертався 24 квітня 2016 року. Також до відділення поліції із заявою звернулася мати позивачки - ОСОБА_10 з приводу неправомірних дій відповідача, який безпідставно звертається в органи поліції щодо неправомірних, на його думку, дій відповідачки.

Колегія суддів вказані документи при вирішення справи до уваги не приймає, оскільки вони стосуються обставин, які мали місце після винесеного судом рішення та свідчать про існування конфліктів та неприязних відносин між сторонами з приводу спілкування відповідача із дитиною

Безпідставними є посилання апелянта на відсутність прокурора під час розгляду справи, оскільки чинним процесуальним законодавством не передбачено обов'язкової участі прокурора при розгляді даної категорії справ.

Колегія суддів вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами, поясненнями сторін та свідків доведено винну поведінку відповідача ОСОБА_2 по відношенню до сина ОСОБА_8, яка полягає у неналежній його участі у вихованні дитини, однак з урахуванням характеру його вини, того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, судом першої інстанції, виходячи, насамперед, з інтересів дитини, вірно відмовлено позивачці в задоволенні її позову та попереджено відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, а також покладено на орган опіки та піклування Заліщицької районної державної адміністрації контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

При цьому судом враховано ставлення батька до сина, який заперечує проти позбавлення батьківства, намагається налагодити спілкування з дитиною, хоче виховувати свого сина, надавати для йому матеріальну допомогу, піклуватися про його здоров'я, фізичний, духовних та моральний розвиток.

Також, рішення даного органу про встановлення графіку побачень ОСОБА_2 із сином не втратило своєї чинності.

Згідно вимог ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення в інтересах дитини.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів