Справа № 761/9601/16-ц
Провадження № 2/761/4313/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 червня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Савицького О.А.,

при секретарі Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

22.02.2016 року на адресу Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» про поновлення його на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями Виробничо-обслуговуючого підрозділу «Сирець» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2016 року по день фактичного поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до Наказу №1-п від 03.01.2015 року позивач був прийнятий по переводу на роботу в ТОВ «Комфортна вежа» на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями Виробничо-обслуговуючого підрозділу «Сирець».

Разом з тим, Наказом №298-к від 31.12.2015 року позивача було звільнено із займаної ним посади за скороченням чисельності (штату) працівників відповідно до п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Проте, як зазначає позивач, відповідач при його звільненні не дотримався вимог, передбачених положеннями ст. 492 КЗпП України, а саме: не попередив його за два місця про наступне вивільнення та не запропонував йому іншу роботу, в той час як всіх інших працівників ТОВ «Комфортна Вежа» в порядку переводу було прийнято на роботу в ТОВ «Індустріальний будівельний холдінг».

Крім того, позивач вказує, що відповідачем при його звільненні не було прийнято до уваги положення ст. 42 КЗпП України та Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України», а саме переважне право ОСОБА_1, як інваліда ІІІ групи, на залишення на роботі.

На підставі викладеного, позивач вважає своє звільнення незаконними, у зв'язку з чим, посилаючись на положення ст. 235 КЗпП України, просить позов задовольнити.

Також, під розгляду справи судом було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 - керівника відповідача, який підписав наказ про звільнення позивачки з займаної неї посади.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та не заперечив щодо заочного розгляду справи.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи в розумінні положень ч.5 ст.74 та/або ч.8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) повідомлявся належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 03.01.2015 року ОСОБА_1 за переведенням був прийнятий на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями Виробничо-обслуговуючого підрозділу «Сирець» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа», про що свідчить копія його трудової книжки (а.с. 8-9).

31.12.2015 року наказом Директора ТОВ «Комфортна вежа» ОСОБА_2 за №298-к позивача було звільнено із займаної ним посади за скороченням чисельності (штату) працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України), що також підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 8-9).

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог посилається на те, що при скороченні чисельності (штату) працівників відповідач не дотримався вимог, передбачених положеннями ст. 492 КЗпП України, а саме: не попередив її за два місця про наступне вивільнення та не запропонував їй іншу роботу, в той час як всіх інших працівників ТОВ «Комфортна Вежа» в порядку переводу було прийнято на роботу в ТОВ «Індустріальний будівельний холдінг».

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вимогами ч.ч. 1-3 статті 492 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням зап. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, судом не було встановлено, що при скороченні чисельності (штату) працівників відповідач попередив позивача за 2 місця про його наступне вивільнення, а також запропонував йому іншу роботу, як то передбачено вищенаведеними вимогами законодавства.

При цьому, жодних доказів того, що позивач, належним чином попереджений про наступне вивільнення, відмовився від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести ОСОБА_1 з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, суду не надано.

Крім того, в обґрунтування позову позивач також зазначає, що відповідачем при його звільненні не було прийнято до уваги положення ст. 42 КЗпП України та Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України», а саме переважне право ОСОБА_1, як інваліда ІІІ групи, на залишення на роботі.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1. дійсно є інвалідом ІІІ групи з 01.12.2014 року, що підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальною комісією Серії АВ №0421487 (а.с. 13).

В свою чергу, відповідно до положень ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При цьому, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Проте, відповідно до письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, судом не встановлено, що при скороченні чисельності (штату) працівників відповідачем було вирішено питання чи користувався позивач, як вивільнюваний працівник, переважним правом на залишення на роботі у відповідності до вищезазначених вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки позивача було звільнено з займаної ним посади з порушенням порядку, передбаченого законодавством, а доказів на спростування вищевстановлених обставин суду не надано, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та законними.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 р. за №100, середньоденна заробітна плата позивачки становить 83,73 грн. (2578,27 грн. (з.п. за листопад 2015 року) + 2529,27 грн. (з.п. грудень 2015 року) : 61 роб. дн.).

Відтак, оскільки згідно змісту позовних вимог позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2016 року по день винесення рішення, тобто по 02.06.2016 року, що становить 153 робочих днів, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12810 грн. 69 коп. (153х83,73=12810,69) без вирахування податків та обов'язкових платежів, яка підтверджується розрахунком позивача та випискою з карткового рахунку останнього, перевіреними у судовому засіданні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню.

Також, в порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає також за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у сумі 1102 грн. 40 коп., а саме: 551 грн. 20 коп. - судовий збір за задоволенні вимоги майнового характеру та 551 грн. 20 коп. - судовий збір за задоволенні вимоги немайнового характеру.

Крім того, враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями Виробничо-обслуговуючого підрозділу «Сирець» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 2553 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят три) гривні 77 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст., 40, 42, 492, 235 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями Виробничо-обслуговуючого підрозділу «Сирець» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» з 31 грудня 2015 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного в розмірі 12810 (дванадцять тисяч вісімсот десять) гривень 69 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями Виробничо-обслуговуючого підрозділу «Сирець» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 2553 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят три) гривні 77 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна вежа» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві тисячі) гривень 40 копійок.

Рішення може бути переглянуте судом за заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом, або після закінчення строків для подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя: