РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/4051/16-ц

Провадження № 2/643/3420/16

01.06.2016 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова під головуванням судді Горбунової Я.М., при секретарі Арестовій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та повернення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002978 від 29.12.2015 року, укладений між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», застосувати до вказаного договору наслідки недійсного (нікчемного) правочину та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на її користь сплачених нею 15 000 грн. 00 коп. грошових коштів.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що між нею та відповідачем 29.12.2015 року був укладений договір фінансового лізингу № 002978, який не було нотаріально посвідчено, відповідно до якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязалась придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування легковий автомобіль марки «GEELY GCT7», а ОСОБА_1 зобов'язалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору. У виконання умов договору позивачем було перераховано відповідачу сплату комісії за організацію укладення договору у розмірі 8 000 грн. та 7 000 грн. Вищезазначений договір був укладений поза межами офісних приміщень відповідача. При укладенні договору позивачем та представником ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» обговорювались умови щодо покупки автомобіля по акційній ціні, який позивач знайшла самостійно. У звязку з тим, що акція діяла до 07.01.2016 р., а станом на 03.01.2016 р. представник не виходив на зв'язок, 04.01.2016 р. позивач направила на адресу відповідача лист з вимогою про повернення грошових коштів, проте відповідач лист проігнорував. Тому позивач вимушена звернутись до суду з захистом її прав як споживача.

Позивач визначає наступні підстави для визнання недійсним договору фінансового лізінгу:

- недодержання вимог закону ( ст.ст. 806, 799 ЦК України) про нотаріальне посвідчення, так як договір нотаріально не посвідчувався;

- вчинення угоди під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, так як до договору включені умови, які є несправедливими, так як існує істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, оскільки позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання умов договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених коштів. В той час, як у позивача за договором відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача, у звязку з невиконанням умов договору. Крім того, договором передбачено право відповідача щодо коригування лізингових платежів та проведення індексації розміру лізингової плати залежно від конвертації гривні в іноземну валюту та зміни ситуації на грошовому ринку, збільшенням або зменшенням податків, зборів та інших обовязкових платежів. Разом з тим, договором не передбачена відповідальність відповідача за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості предмета лізингу, його зміни, комплектності, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку. Також, в договорі існую нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, що призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Крім того, в договорі не визначені індивідуальні ознаки предмету лізингу. Таким чином, значна частина умов договору є несправедливими відносно позивача як споживача та суперечать вимогам закону. А будь-яка діяльність або бездіяльність, що вводить споживача в оману слід розцінювати як нечесну підприємницьку практику.

- порушення вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в частині відсутності відповідної ліцензії, так як діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідач здійснював свою діяльність по наданню лізингових послуг без отримання такої ліцензії.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заперечення в якому просив відмовити у задоволенні позову та слухати справу за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до договору фінансового лізингу № 002978 від 29.12.2015 року та додатками до нього ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязалась придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування легковий автомобіль марки «GEELY GCT7», а ОСОБА_1 зобов'язалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору.(а.с.8-16)

ОСОБА_1 перерахувала ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» грошові кошти у розмірі 8 000 грн. та 7 000 грн., що підтверджується квитанціями, і включає в себе сплату комісії за організацію укладання договору.(а.с.17)

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 29.12.2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (розділ 4 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, судом встановлено, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 29.12.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є обґрунтованими і з цих підстав підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсного договору.

Доводи представника відповідача, викладені в письмових запереченнях, висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10,11,60,209, 212-215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Договір фінансового лізингу № 002978 від 29.12.2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 визнати недійсним, та застосувати до вказаного договору наслідки недійсного (нікчемного) правочину.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 сплачених нею 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. грошових коштів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через районний суд до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Я.М. Горбунова