З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 травня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Сарай А.І., при секретарі Струтинська Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.09.2007 р. Від даного шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилається на те, що шлюб з відповідачем виявився невдалим, у них різні характери та погляди на життя, через що між ними постійно виникають непорозуміння та сварки. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися в жовтні 2015 року і з цього часу вони спільно не проживають. Спільно жити з відповідачем не бажає та строк для примирення просить не надавати.
Під час розгляду справи представник позивачки ОСОБА_4 в порядку ст. 31 ЦПК подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визначити місце проживання доньки сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання її матері, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їхньої доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 1378 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Позивачка в судове засідання не зявилася. Представник позивачки подав заяву відповідно до якої просить розглянути справу за наявними у ній матеріалами без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не зявився повторно і не повідомив суду причини неявки, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки сторони в судове засідання не зявилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.
Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя.
За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.
Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р. розяснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.
Відповідно до 112 СК України, під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що 01 вересня 2007 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 67 (а.с. 5).
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком в свідоцтві про народження якої значиться відповідач, а мати позивачка (а.с. 10).
Сторони втратили почуття поваги, довіри та любові один до одного. Про це свідчать ті обставини, що позивачка і відповідач разом не проживають з жовтня 2015 року та сімейних стосунків не підтримують. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу і не бажає з відповідачем спільно проживати. Неявку відповідача в судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу з позивачкою.
Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам позивачки.
Суд вживав заходи для збереження сімї, однак наданий сторонам строк для примирення позитивного результату не дав.
Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У відповідності до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд враховує майновий стан сторін, працездатний вік відповідача, відсутність у нього постійного місця праці, де заробіток його носить нерегулярний (мінливий) характер. А тому, суд вважає, що вимоги позивачки слід задовольнити частково і стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі по 1000 грн. щомісячно на утримання їхньої дитини.
Беручи до уваги, що згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 травня 2016 року становить 1531 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим.
Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати по 1378 грн. щомісячно позивачка суду не надала.
Розмір аліментів визначений судом відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів.
За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.
Як встановлено судом, з вимогою про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки позивачка звернулася до суду 06 квітня 2016 року (згідно поданої заяви про зміну предмету позову), а тому, на думку суду, аліменти з відповідача слід стягувати починаючи з 06 квітня 2016 року, тобто з дня предявлення зазначеної вимоги.
Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.
Враховуючи, що малолітня донька сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з позивачкою, а спору про її подальше місце проживання між сторонами не виникає, місце проживання дитини слід визначити з матірю ОСОБА_1
Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів (п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», зі змінами від 01.09.2015 р.).
Виходячи з наведеного, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений нею судовий збір у сумі 487.2 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та судовий збір у сумі 551.2 грн. в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів.
Керуючись ст.ст. 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 21, 24, 25, 56, 105, 110-112, 180, 182, 184 СК України суд,
Позов задовольнити частково.
Шлюб зареєстрований 01 вересня 2007 року виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 67 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвати.
Визначити місце проживання дитини сторін доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання матері ОСОБА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, 135, Ужгородського району Закарпатської області, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4, 58, Ужгородського району Закарпатської області, аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень щомісячно, починаючи з 06 квітня 2016 року і до її повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
В задоволенні решти позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок сплаченого судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто Ужгородським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.