Справа №490/9378/14-ц 02.06.2016 02.06.2016 02.06.2016
Справа 490/9378/14 -ц
Провадження № 22 -ц784 /742/16 Головуючий у 1-й інстанції Чулуп О.С.
Категорія 44 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
У Х В А Л А

Іменем України

2 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю:

позивачки ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення

Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року

за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якої діють законні представники, ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулися з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, малолітньої ОСОБА_8, від імені якої діють її законні представники, а також до ОСОБА_4 про виселення їх із будинку АДРЕСА_1. В лютому 2016 року позивачі уточнили вимоги та просили про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення (а.с. 85).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вони зазначали, що ОСОБА_2 набула право власності на 2/3 частки будинку після смерті 5 серпня 2005 року її батька ОСОБА_9, а ОСОБА_5 набув право на 1/3 частину у будинку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року його матері ОСОБА_10 Відповідні свідоцтва про право власності вони отримали у квітні та вересні 2012 року. Однак вони не можуть розпоряджатися своїм майном, оскільки в будинку безпідставно з 2005 року проживають відповідачі, які на їх вимоги не виселяються.

Посилаючись на викладене, позивачі просили позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року позов задоволено. Відповідачів виселено з будинку.

Додатковим рішенням того ж суду від 15 квітня 2016 року ухвалено про виселення відповідачів без надання іншого житлого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення від 10 лютого 2016 року про виселення та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду ухвалено з порушенням вимог матеріального і процесуального права. Суд не врахував, того, що вона з батьками позивачів домовилася про продаж будинку. У зв'язку із домовленістю вона передала їм 4000 доларів США та вселилася із сім'єю в будинок. Однак договір не було оформлено у зв'язку зі смертю вказаних осіб. В свою чергу позивачі не пред'являли їй претензій, навпаки, погоджувалися на оформлення угоди, а вона не зверталася до них про повернення їй 4000 доларів США. Однак, коли час пред'явлення претензій до спадкоємців сплинув, позивачі стали вимагати від неї звільнити будинок, що свідчить про їх шахрайські дії.

Крім того, суд не врахував, що один з відповідачів є неповнолітнім, а тому не притягнув до участі у справі державний орган на захист майнових прав дитини. Також, суд не зупинив провадження у справі на час знаходження ОСОБА_4 в зоні АТО.

Позивачка, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Його дружина ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

До смерті вказаних осіб, а саме у травні 2005 рок ОСОБА_3 та ОСОБА_10 домовилися укласти договір купівлі - продажу будинку за 9000 доларів США. ОСОБА_3 передала 4000 доларів США в якості авансу ОСОБА_10, остання разом з чоловіком виселилися з будинку, а ОСОБА_3 вселилися із сім'єю в будинок.

Договір не було укладено, оскільки власник будинку помер.

Син спадкодавця ОСОБА_5 відмовився від своєї частки будинку на користь сестри ОСОБА_2, яка набула право на 2/3 частки будинку. 1/3 частку будинку успадкувала дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_10 Однак після цього договір купівлі - продажу будинку не було укладено. ОСОБА_10 померла, а частку будинку, яка належала їй успадкував ОСОБА_5

Позивачі, як спадкоємці майна колишніх власників будинку, договір купівлі - продажу з відповідачами також не укладали. З 2010 року сторони зверталися до суду за захистом своїх порушених, як вони вважали, прав.

Відповідачі, за якими не визнано право власності на будинок та, які не зареєстровані за спірною адресою, не виселялися з будинку, незважаючи на вимоги позивачів.

Встановивши, що відповідачі не набули права постійного користування житлом, суд обґрунтовано задовольнив позов та виселив відповідачів, в тому числі неповнолітню ОСОБА_8 разом з її батьками, із вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Висновки суду відповідають вимогам 16, 317, 386, 387, 391 ЦК України та не суперечать ст. 98 ЖК України, у відповідності з якою відповідачі підлягають виселенню як тимчасові мешканці.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Приписами ч. 1 ст. 383 та ст. 391 ЦК України, а також ст. 150 ЖК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, висновки суду щодо необхідності захисту прав позивачів є обґрунтованими.

Доводи в апеляційній скарзі про безпідставність висновків суду суперечать доказам у справі та вимогам матеріального права, яким суд в рішенні надав належний правовий аналіз.

Так, знаходження ОСОБА_4 в зоні АТО під час розгляду спору само по собі не є підставою для відмови в задоволенні позову. До того ж, з журналу судового засідання від 13 січня 2016 року не вбачається, що ОСОБА_4 заявляв про зупинення провадження у справі з наведених підстав.

Нечесні дії з боку позивачів, які скоєні, на думку ОСОБА_3, відносно неї та її сім'ї, самі по собі не є підставою для відмови в задоволенні позову, а наявність в діях позивачів шахрайства встановлюється вироком суду.

Відповідачі не придбали право постійного користування житловим приміщенням з підстав, передбачених законом. Вони не придбали будинок у власність за договором, не укладали безстрокових договорів про користування житловим приміщенням, не є членами сімей позивачів, та не були членами сім'ї колишніх власників будинку, а тому є тимчасовими мешканцями. Згідно з вимогами ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Щодо участі у справі інших осіб, в том числі державних органів, то відповідачі про таке в судовому засіданні не заявляли. Батьки малолітньої дитини не оскаржили рішення суду. Разом з тим, оскільки вказана дитини та її батьки не набули права постійного користування або власності на спірне житлове приміщення, дитина не може вважатися такою, що позбавляється вказаних прав. Отже, в даному випадку не можна вважати права дитини порушеними.

Не є підставою для відмови в задоволенні позову розгляд спору в зимовий період, на що вказує заявник в апеляційній скарзі.

Оскільки позивачі в позовній заяві вказували, що не укладали з відповідачами договору найму, а відповідачі не мають правових підстав, для проживання в будинку, то ухвалюючи судові рішення про їх виселення без надання іншого житлового приміщення, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не виходять за межі підстав та предмету позову.

За викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування правильного по суті рішення суду, а також додаткового рішення суду, як складової частини судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року та додаткове рішення того ж суду від 15 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.Я.Мурлигіна

Судді: В.І. Козаченко

Л.М. Царюк