Справа № 635/4788/16-ц
Провадження по справі № 2/635/2286/2016
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 грудня 2016 року Харківський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді - Панас Н.Л.
при секретарі - Сайко А.О.
за участю позивача - ОСОБА_1
представника позивача - ОСОБА_2
відповідача - ОСОБА_3
представника відповідача - ОСОБА_4
третьої особи - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у с.Покотилівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5 про визнання незаконною постанови про відому у вчиненні нотаріальних дій та спонукання до видачі свідоцтва про право на спадщину, -
У червні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що 18.02.2011 року помер її батько ОСОБА_6 Після його смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 5,08 га, цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області. 25 березня 2016 року вона звернулась до відповідача з заявою про прийняття спадщини. Але своєю постановою від 29 березня 2016 року відповідач відмовила у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вважає, що ця постанова була винесена неправомірно, оскільки на час відкриття спадщини вона була непрацездатною, але відповідач не перевірив цього факту, через вагітність, пологи та подальший догляд за малолітньою дитиною, яка постійно хворіє та потребує стороннього догляду не мала змоги своєчасно оформити необхідні документи та звернутися до органів нотаріату за оформленням своїх спадкових прав. Тому просила визнати незаконною постанову відповідача про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 29 березня 2016 року, поновити їй строк на звернення із заявою для прийняття спадщини та зобовязати відповідача вдати їй свідоцтво про право на спадщину, яка залишилась після батька.
У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити. Надали суду пояснення аналогічні викладеним в позові.
Відповідач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що вони не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.
Третя особа у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що нотаріус при оформленні свідоцтва на право на спадщину на його імя діяв в рамках чинного законодавства.
Заслухавши сторони, свідка, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
У відповідності з вимогами ст.68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та склад спадкового майна.
Як вбачається з довідки, виданої 20 червня 2011 року Глибоківською сільською радою Харківського району Харківської області №740, яка міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_6 на час смерті був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 і за цією адресою мешкав один (а.с.41).
З заявами про прийняття спадщини або про відмову у прийнятті спадщини окрім ОСОБА_5 ніхто не звертався, що підтверджується даними зі Спадкового реєстру (а.с.37-38).
Крім того, в спадковій справі міститься копія заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3 01 лютого 2011 року за реєстровим №27, яким ОСОБА_6 заповів належну йому земельну ділянку №85, площею 5,08 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області у КСП ім.Кірова ОСОБА_5 (а.с.51).
25 березня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про видачу ій свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку, яка залишилась після смерті її батька (а.а.42).
29 березня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про надання їй місячного строку для звернення до суду для оформлення своїх спадкових прав після смерті батька, в якій вона зазначає, що нотаріусом їй було розяснено, що в разі не надання повідомлення про звернення до суду, спадщина буде оформлена іншим спадкоємцем (а.с.47).
У той же день відповідачем була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на імя позивача з тих підстав, що на час відкриття спадщини позивач і за віком і за станом здоров» я була працездатною.
Суд не приймає до уваги доводи позивача та її представника з приводу того, що на час відкриття спадщини вона через вагітність та пологи була не працездатною, а тому, у відповідності з вимогами ст..1241 Цивільного кодексу України, має право на обовязкову частку у спадщині. До такого висновку суд приходить виходячи з наступного.
У відповідності з вимогами ст..1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).
Пленум Верховного суду України у своїй постанові №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (з наступними доповненнями та змінами) розяснив, що перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині не проживав зі спадкодавцем на час його смерті та не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Крім того, Конституційний Суд України, розкриваючи в своєму рішенні від 11 квітня 2014 року по справі №1-1/2014 поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обовязкову частку в спадщині, ґрунтується на положеннях частини 3 статті 75 Сімейного кодексу України, згідно з якою до категорії «непрацездатних» віднесено інвалідів 1, 2 або 3 групи, а також осіб, які згідно з діючим пенсійним законодавством України та законодавством України про соціальне страхування віднесені до категорії «непрацездатні». На підставі аналізу положень Конституції України, Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, ЗУ №966, ЗУ №1058 Конституційний суд України дійшов до висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обовязкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законом порядку визнані інвалідами 1, 2 або 3 групи.
Оскільки ані позивачем ані її представником у судовому засіданні не надано доказів того, що вона на час відкриття спадщини в установленому законом порядку була визнана інвалідом, суд вважає, що нотаріус правомірно виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі на імя позивача свідоцтва про право на спадщину за законом.
Що стосується вимог позивача щодо поновлення строку на прийняття спадщини, то в цій частині позов також задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів того, що саме відповідач перешкоджав їй, у встановлений ст.1269 ЦК України строк, звернутися до будь-якого органу нотаріату з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її батька.
Крім того, суд зазначає, що у відповідності з вимогами ст..1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 24 своєї постанови №7 від 30 травня 2005 року «Про судову практику у справах про спадкування» суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання
заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Також ані позивачем ані її представником не надано належних та допустимих, в розумінні ст..ст.58, 59 ЦПК України, щодо необхідності зобовязання відповідача до видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом.
Суд не бере до уваги доводи свідка ОСОБА_7, оскільки він не був безпосереднім очевидцем подій, які відбувались між позивачем та відповідачем, а знає про усе зі слів позивача.
Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст.5, 6, 8, 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про визнання незаконною постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та спонукання до видачі свідоцтва про право на спадщину відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області.

Апеляційна скарга подається у письмовій формі протягом десяти днів зі дня проголошення рішення.

Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів зі дня отримання копії рішення.

Суддя Н.Л.Панас