У х в а л а

іменем україни

16 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., ЄвтушенкоО. І., Попович О. В.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Ріпкинська центральна районна лікарня» Ріпкинської районної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Ріпкинська центральна районна лікарня» Ріпкинської районної ради Чернігівської області (далі - КЗ «Ріпкинська ЦРЛ»), у якому, посилаючись на незаконне звільнення, з урахуванням уточнень просила скасувати зміни до штатного розпису КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» станом на 29 липня 2015 року в частині виведення зі штатного розпису терапевтичного відділення посади сестри медичної палатної; визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» від 28 липня 2015 року № 56-О про її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити її на посаді сестри медичної палатної терапевтичного відділення КЗ «Ріпкинська ЦРЛ»; стягнути з відповідача на свою користь 1 207 грн 61 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою судді апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2015 року в частині вирішення спору про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та часткове скасування змін до штатного розпису на 2015 рік по КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» визнано неподаною та повернуто заявнику та відкрито провадження в частині вимог про поновлення на роботі.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2016 року рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2015 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що з 1984 року ОСОБА_4 працювала на посаді сестри медичної палатної терапевтичного відділення КЗ «Ріпкинська ЦРЛ».

У зв'язку з проведенням реформування галузі охорони здоров'я, приведенням відповідно до нормативів МОЗ України із забезпечення кількості ліжок на 10 тисяч населення і приведення у відповідність штатних посад до кошторисних призначень, наказом головного лікаря КЗ «РіпкинськаЦРЛ» від 25 травня 2015 року № 35 скороченню підлягали кількість ліжок терапевтичного відділення лікарні з 60 до 50, неврологічного відділення з 30 до 25, дитячого відділення з 25 до 20, зв'язку з чим вносились зміни до штатного розпису лікарні, які підлягали затвердженню 26 травня 2015 року (а. с. 34).

Наказом головного лікаря Ріпкинської ЦРЛ від 28 травня 2015 року № 38-О ОСОБА_4 попереджено про її звільнення з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників з 28 липня 2015 року. Позивач з наказом ознайомлена, але від підпису відмовилась (а. с. 122-124).

Із витягу з протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» від 15 липня 2015 року № 29 вбачається, що профспілковим комітетом надано згоду на звільнення ОСОБА_4 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 28 липня 2015 року.

Наказом головного лікаря КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» від 28 липня 2015 року № 56-О ОСОБА_4 звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що на порушення приписів ч. 1 ст. 40, ч. 1 ст.49-2 КЗпП України зміни до штатного розпису, на підставі яких її звільнено з роботи, були затвердженні 29 липня 2015 року, тобто після фактичного її звільнення; про наступне вивільнення вона не була попереджена належним чином, оскільки з 08 травня по 09 червня 2015 року вона, перебуваючи у щорічній відпустці, була по телефону викликана до відділу кадрів, де відмовилась прочитати і підписати документ з невідомим їй змістом; при звільненні не було враховано її переважне право на залишення на роботі і не запропоновано іншу роботу в порядку, визначеному ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП Українипередбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням у зв'язку із скороченням штату, суди мають з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди виходили із того, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, а відповідачем відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України не доведено обставин, на які вона посилалась на обґрунтування своїх вимог.

Згідно із кваліфікаційної характеристики палатних медичних сестер терапевтичного відділення, складеної в.о. головного лікаря КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» Молчановим В. П., вбачається. що ОСОБА_4 проходила курси підвищення кваліфікації у 2010 році, немає кваліфікаційної категорії за спеціальністю «сестринська справа». Для проживання має пенсію за віком і немає на утриманні членів сім'ї (а. с. 35).

Із матеріалів справи вбачається, що інша посада ОСОБА_4 не пропонувалась, оскільки на момент скорочення штату, роботи відповідно до спеціальності ОСОБА_4 та вільних посад в КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» не було (а. с. 120, 121).

З огляду на зазначене висновки судів про безпідставність позову ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що їй не було запропоновано відповідачем одну з посад медичних сестер, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною - безпідставні, оскільки із листа КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» від 15 січня 2016 року № 02-16/68 вбачається, що посади працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною, були виведені зі штатного розпису, без вивільнення основних (тих, що перебувають у відпустці по догляду за дитиною) працівників, а їх обов'язки виконують без збільшення заробітної плати працівники, які залишилися працювати на своїх посадах (а. с. 120).

Доводи касаційної скарги про інші порушення відповідачем вимог трудового законодавства при її звільненні - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження в судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

О. І. Євтушенко

О. В. Попович