Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/229/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

01.03.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Бубличенко В.П. Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 30 квітня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Зазначала, що з серпня 2005 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у жовтні 2014 року вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. За час шлюбу, у 2010 році ними придбано автомобіль ВАЗ 21101 ЗНГ, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 48 564 грн. 68 коп., з метою придбання якого було укладено кредитний договір між відповідачем і ПАТ КБ «ПриватБанк». У серпні 2013 року кредит було повністю погашено і знято обтяження з автомобіля, який передавався у заставу.

З урахуванням того, що автомобіль є спільним майном подружжя, не може бути поділений в натурі, вона і просила стягнути з відповідача компенсацію половини вартості автомобіля в сумі 32 012 грн. 40 коп.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилався на те, що за час шлюбу з відповідачкою ними набуто й інше майно: мобільний телефон вартістю 380 грн., ноутбук вартістю 2 790 грн., велотренажер магнітний вартістю 2 130 грн., диван вартістю 2 570 грн., на загальну суму 7 870 грн. Також вказував на те, що спірний автомобіль ВАЗ 21101 ЗНГ частково був придбаний за його особисті кошти в сумі 22 367 грн. 36 коп., отримані від продажу спадкового майна, що становить 49 % його загальної вартості, отже, спільним майном подружжя є лише 51 % вартості автомобіля.

З урахуванням викладеного він і просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 компенсацію належної йому половини вартості майна у спільному майні подружжя в розмірі 3 930 грн. шляхом зарахування у рахунок зменшення суми грошової компенсації, яка підлягає стягненню з нього на її користь за частку в автомобілі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 квітня 2015 року первісний позов задоволено. Визнано легковий автомобіль ВАЗ 21101 ЗНГ, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя. У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку в спільному майні подружжя у розмірі 21 900 грн. та залишено за ОСОБА_3 право власності на вказаний автомобіль. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає залишенню на праві власності за відповідачем зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивача замість 1/2 частки, враховуючи її згоду. Оскільки вимоги зустрічного позову про присудження у натурі усього майна одному із подружжя, не визначивши частки у спільному майні, передання у власність або присудження конкретного майна кожному із подружжя, що могло бути заявлене лише за умови вирішення грошової компенсації за згодою другого з подружжя, судом відмовлено у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду через порушення судом норм матеріального і процесуального права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову у повному обсязі. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя стягнути з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 25,5% частки у спільному майні подружжя у розмірі 11 169 грн., оскільки на виплату вартості спірного автомобіля ним було використано особисті кошти в сумі 23 667,36 грн., що становить 49% його загальної вартості, тому поділу підлягає тільки 51% вартості спірного автомобіля, а розмір частки позивача складає 25,5%.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач та її представник посилались, зокрема, на те, що належних доказів отримання коштів у сумі 5 900 доларів США або 22 367,36 грн. від продажу спадкового майна або будь-яким іншим чином набутих у власність ОСОБА_3 не надано. При цьому, мобільний телефон є річчю індивідуального користування і особистою власністю позивача, а жодних доказів щодо перебування у користуванні позивача решти зазначеного у зустрічному позові майна ОСОБА_3 не надано.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, його представника, які підтримували доводи скарги, представника позивача, яка заперечувала проти її доводів, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині вирішення зустрічного позову - скасуванню з таких підстав.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, що узгоджується з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Судом установлено, що з 20 серпня 2005 року до лютого 2015 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого вони придбавали майно, яке є спільною сумісною вартістю подружжя.

Згідно з позовними вимогами ОСОБА_2 предметом поділу майна подружжя є автомобіль ВАЗ 21101 ЗНГ, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаний за 48 564 грн. 68 коп.

Згідно з позовними вимогами ОСОБА_3 предметом поділу майна подружжя є: мобільний телефон вартістю 380 грн., ноутбук вартістю 2 790 грн., велотренажер магнітний вартістю 2 130 грн., диван вартістю 2 570 грн., на загальну суму 7 870 грн. Також він вказував на те, що спірний автомобіль ВАЗ 21101 ЗНГ частково був придбаний за його особисті кошти в сумі 22 367 грн. 36 коп., отримані від продажу спадкового майна, що становить 49 % його загальної вартості.

Судом встановлено, що спірний автомобіль ВАЗ 21101 ЗНГ, придбаний на ім»я ОСОБА_3 за 48 564 грн. 68 коп., з яких кредитні кошти в сумі 37 814,68 грн. згідно з кредитно-заставним договором від 24 березня 2010 року, укладеним між відповідачем і ПАТ КБ «ПриватБанк». У зв»язку з повним погашенням кредиту у серпні 2013 року автомобіль з реєстру обтяжень рухомого майна виведений (а.с.4,5, 6, 58-60).

Встановлено і матеріалами справи підтверджується і не заперечується ОСОБА_3, що у спадковій справі №327/2012 після смерті ОСОБА_4, на яку він посилався, міститься його заява від 30 березня 2011 року про відмову від прийняття спадщини (а.с. 176), свідоцтво про право на спадщину на яку отримали інші спадкоємці (а.с.55).

А відтак не грунтується на доказах та є безпідставним посилання відповідача щодо набуття майна за час шлюбу в порядку спадкування на підставі п.2 ст.57 СК України, як і щодо отримання у дар від спадкоємців ОСОБА_4 коштів у валюті, еквівалентній сумі 22 367,36 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідно до ст.58 ЦПК України відповідачем не надано належних доказів щодо набуття у його особисту власність коштів в сумі 22 367,36 грн. у розумінні п.3 ст.57 СК України.

З урахуванням викладеного, ст.ст.60 СК, 368, 372 ЦК України, п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вірним є висновок суду про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний під час перебування сторін у шлюбі за спільні сумісні кошти.

Матеріалами справи підтверджується, що ринкова вартість спірного автомобіля ВАЗ 21101 ЗНГ згідно звіту про визначення його ринкової вартості від 24 жовтня 2014, складеного суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на замовлення позивача, на дату оцінки складає 64 024,80 грн. (а.с.7-10), а згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу, виконаного ПП «Міжрегіональний консалтинговий центр «Паритет» на замовлення відповідача, вартість автомобіля станом на 21 травня 2014 року складає 43 800 грн. (а.с. 82-113).

Відповідно до ст.ст.69-71 СК України та, враховуючи згоду сторін щодо вартості спірного автомобіля в сумі 43 800 грн., який є неподільною річчю, згоду позивача на грошову компенсацію частки у праві спільної сумісної власності, суд дійшов правильного висновку про залишення права власності на спірний автомобіль за відповідачем, стягнувши на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні подружжя в сумі 21 900 грн.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги в цій частині, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка. Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено (стаття 308 ЦПК).

Однак колегія суддів не може повністю погодитися з вирішенням зустрічного позову.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що заявлені вимоги про присудження у натурі усього майна одному із подружжя, не визначивши частки у спільному майні, передання у власність або присудження конкретного майна кожному із подружжя, що могло бути заявлене лише за умови вирішення грошової компенсації за згодою другого з подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України все спільно набуте за час шлюбу майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Обгрунтовуючи зустрічний позов, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що предметом поділу спільного майна подружжя є: мобільний телефон, ноутбук, велотренажер магнітний, диван, які перебувають у користуванні відповідача, та просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 компенсацію належної йому половини вартості майна у спільному майні подружжя в розмірі 3 930 грн. шляхом зарахування у рахунок зменшення суми грошової компенсації, яка підлягає стягненню з нього на її користь за частку в автомобілі.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 зазначала, що мобільний телефон вартістю 380 грн. не можна включати до складу спільного майна, оскільки його придбано нею для особистого користування, а на решту майна позивач не має права на компенсацію, оскільки жодних доказів перебування цього майна у її користуванні не надано.

Відповідно до ч.2 ст.57 СК України суд дійшов правильного висновку про те, що придбаний 22 серпня 2011 року ОСОБА_6 мобільний телефон Samsung C 3222 Noble Black є річчю індивідуального користування, її особистою власністю.

В той же час належних та допустимих доказів знаходження у ОСОБА_2 іншого рухомого майна, що є предметом поділу за зустрічним позовом, ОСОБА_3 не надано.

У судовому засіданні він не заперечував, що такі докази відсутні, а свідки, допитані у судовому засіданні лише підтвердили той факт, що бачили, як ОСОБА_2 вивозила речі з будинку, але які саме, вони не бачили.

Тобто, ці обставини ОСОБА_7 не спростовані, не надано ним переконливих доказів на підтвердження доводів, на які посилався як на підставу заявлених цивільно-правових вимог.

Тому безпідставними є вимоги щодо поділу зазначеного у зустрічному позові майна, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК України суд бере до уваги належні і допустимі докази.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач за зустрічним позовом посилався, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для поділу зазначеного майна.

Доводи скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду в частині вирішення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог за недоведеністю та безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 30 квітня 2015 року

в частині вирішення зустрічного позову скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: