У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, про визнання договору довічного утримання, договору про зміну набувача в договорі довічного утримання недійсними, визнання права власності на квартиру, за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що йому 83 роки, він є пенсіонером, ветераном праці, інвалідом ІІ групи з 1961 року та страждає хворобами серця. У зв'язку із зазначеними обставинами він потребував і постійно потребує стороннього догляду.

У 2010 році із засобів масової інформації він дізнався про Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів, який з одинокими пенсіонерами, що мають у приватній власності житло, укладають договори довічного утримання і догляду. Після отримання вказаної інформації ОСОБА_3 письмово звернувся до цього Центру, надіслав на прохання його співробітників деякі відомості про себе та співробітниками вказаного центру позивачу було запропоновано укласти договір довічного утримання із особою, яка буде за ним доглядати, надавати всю необхідну допомогу і утримання, щомісячно перераховувати кошти в розмірі 550 грн. та надасть під час підписання договору одноразову допомогу в розмірі 35 тис. грн, а позивач, у свою чергу, має передати їй у власність свою квартиру, в якій він проживатиме довічно, а також документи на цю квартиру.

23 грудня 2010 року ОСОБА_3 прибув до нотаріальної контори, де познайомився з відповідачем ОСОБА_4, який представився співробітником Центру, та уклав договір довічного утримання з відповідачем ОСОБА_4, який було посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6

Після підписання договору довічного утримання на його ім'я відкрито депозитний пенсійний вклад, на який відповідачем ОСОБА_4 внесено 35 тис. грн на виконання умов договору.

ОСОБА_3 також вказує, що після підписання договору довічного утримання, протягом місяця ОСОБА_4, крім перерахованих грошей, надання щомісячно 550 гривень та оплати комунальних послуг, позивачу ніякої іншої допомоги не надавав.

За твердженням позивача, у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 не мав можливості надавати ОСОБА_3 необхідний догляд, він запропонував йому замінити набувача за договором довічного утримання.

20 січня 2011 року між позивачем ОСОБА_3, відповідачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір про зміну набувача в договорі довічного утримання (догляду).

ОСОБА_3 стверджує, що відповідачка ОСОБА_5 обіцяла йому здійснювати догляд, тобто допомагати у веденні господарства та забезпечувати позивача харчуванням, одягом, ліками, підтримувати квартиру у належному стані. Саме на такі умови він погодився. Сторони договору також домовилися, що забезпечення позивача харчуванням, одягом, ліками не змінюється та складатиме 550 гривень на місяць.

Після укладення договору ОСОБА_5 належного догляду та допомоги не забезпечила.

У подальшому ОСОБА_3 познайомився із ОСОБА_7, яка стала допомагати йому у домашньому господарстві та через деякий час стала дружиною позивача - 8 жовтня 2013 року вони зареєстрували шлюб.

Вважає, що договір довічного утримання (догляду) від 23 грудня 2010 року, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_4, а також договір від 20 січня 2011 року про зміну набувача в договорі довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_3 та відповідачами: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, мають бути визнані судом недійсними, оскільки вважав, що після підписання цих договорів йому відповідачами буде надаватися догляд, а не тільки грошове утримання, та він помилився щодо цієї обставини. Таким чином, з посиланням на норми ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України просив задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 23 грудня 2010 року між ОСОБА_3 (відчужувачем) та ОСОБА_4 (набувач).

Визнано недійсним договір про зміну набувача у договорі довічного утримання (догляду) від 23 грудня 2010 року, укладений 20 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, нотаріально посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 23 грудня 2010 року за реєстровим № 5-1949.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволення позову, виходив із того, що ОСОБА_3 не доведено факту його помилки при підписанні договору та при внесенні змін до нього. Позивачу були відомі та зрозумілі умови договору довічного утримання (догляду), які передбачали надання йому виключно грошового утримання, а не догляду.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачу виповнилось 83 роки, він є інвалідом ІІ групи, потребує постійного щоденного догляду та допомоги, оскільки через хворобу має труднощі у пересуванні, в побуті, в придбанні продуктів, ліків тощо. Під час підписання спірних договорів він діяв одноособово без допомоги родичів або юристів. Вказані обставини дають підстави вважати, що позивач при підписанні спірних договорів в силу свого похилого віку та стану здоров'я помилився щодо такої обставини, яка має істотне значення, як надання в подальшому відповідачами, крім матеріальної допомоги, ще й догляду, якого він потребував та який був передбачений в обов'язковому порядку чинним законодавством. Матеріальна допомога, яку відповідач надавала позивачу, не може враховуватися як повне та постійне утримання, догляд та допомога позивачу, оскільки відповідно до вимог ст. 744 ЦК України зазначене є лише одним із обов'язків відповідача перед позивачем за договором довічного утримання.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що ОСОБА_3, 1932 рокународження, є людиною похилого віку, інвалідом ІІ групи, за станом здоров'я не може самостійно та повною мірою доглядати себе, потребує допомоги при веденні домашнього господарства та проживає у квартирі АДРЕСА_1 яка належала йому на праві власності.

23 грудня 2010 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 уклали та нотаріально посвідчили договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає у власність, а ОСОБА_4 отримує квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_4 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору.

Відповідно до п. 7 даного договору ОСОБА_4 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_3, при цьому в договорі зазначено, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 550 гривень на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно.

Згідно із п. 9 договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 35 тис. грн, які відчужувач отримає повністю від набувача до підписання цього договору.

У п. 10 договору ОСОБА_3 засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

20 січня 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали та нотаріально посвідчили договір про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого домовились провести заміну набувача з ОСОБА_4 на ОСОБА_5, а також внести зміни та доповнення до договору довічного утримання (догляду), посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 23 грудня 2010 року за реєстром № 5-1949.

При цьому установлено, що 29 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 35 тис. грн у якості одноразового грошового утримання та 20 січня 2011 року додатково отримав від ОСОБА_5 2 тис. грн.

Судами також установлено, що під час розгляду судом справи ОСОБА_5 продовжувала належним чином виконувати договір, а ОСОБА_3 приймати таке виконання.

Згідно із ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним доведено наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Проте судом апеляційної інстанції були залишені поза увагою ті обставини, що при підписанні оспорюваних правочинів позивачем було отримано від ОСОБА_4 одноразово грошову допомогу у розмірі 35 тис. грн, а від ОСОБА_5 - 2 тис. грн. Відповідачами надавалась матеріальна допомога, а позивач її отримував без заперечень, як під час підписання договорів, так і під час розгляду справи, а тому не можна вважати, що ОСОБА_3 з урахуванням віку та стану здоров'я було неправильно сприйнято фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час підписання оспорюваних договорів. Неналежне виконання умов договору, на чому наполягав позивач, чи його порушення може бути підставою для розірвання цього договору, а не визнання його недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання договору довічного утримання, договору про зміну набувача в договорі довічного утримання недійсними, визнання права власності на квартиру є помилковим.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана