Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 О

представника відповідача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3В

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ФОП ОСОБА_4В до ОСОБА_5В припинення трудових відносин ,

в с т а н о в и в:

ФОП ОСОБА_4В звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5В про встановлення факту припинення трудових відносин.

Свій позов позивачка мотивувала тим, що 17.10.2006 року між мною ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено трудовий договір, згідно якого останній був прийнятий на роботу водієм безстроково. Згідно даного трудового договору, ОСОБА_5 зобовязувався виконувати покладені на нього трудові обовязки, а ФОП ОСОБА_4 зобовязувалася оплачувати працю (виконану роботу).

З 2006 року до травня 2012 року сторонами трудового договору належним чином виконувались умови угоди (працівник виконував трудові обовязки, а роботодавець проводив її оплату).

З 30.04.2012 року, працівник ОСОБА_5, в односторонньому порядку припинив виконувати свої трудові обовязки: не вийшов на робоче місце, не повідомив про причини невиходу на роботу. З того часу і до 11.07.2014 року на роботу не зявлявся. Дані обставини підтверджуються актами про невихід на робот . Будь-які намагання знайти ОСОБА_5, не дали результату, оскільки останній на телефонні дзвінки не відповідав, за місцем проживання не знаходився, а за свідченнями сусідів виїхав на заробітки за межі території Закарпатської області. У звязку із цим з метою розірвання безстрокового трудового договору від 17.10.2006 року, позивач звернулася до Ужгородського міського центру зайнятості. Однак їй було відмовлено так як був відсутнім ОСОБА_5

11.07.2014 року ОСОБА_5 звернувся до позивача із проханням внести запис у його трудову книжку про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Маючи намір припинити з ним будь-які трудові відносини вона погодилась на його прохання. Питання щодо отримання розрахунку ОСОБА_5 не ставилося оскільки трудові відносини були припинені ще в 2012 році.

В судовому засіданні предстанвик позивача позов підтримав та просив суд такий задовільнити.

Відповідач та його представник протии позову заперечили, просили суд відмовити в його задоволенні.

Заслухавши позицію учасників процессу, допитавши свідків ОСОБА_6М , ОСОБА_7І , які підтвердили своїми показами обставини викладені у позові та показали суду що відповідач не був присутнім на роботі протягом тривалого часу, зокрема певний час знаходився за кордоном, що є фактично прогулом, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 17.10.2006 року між мною ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено трудовий договір, згідно якого останній був прийнятий на роботу водієм безстроково. Згідно даного трудового договору, ОСОБА_5 зобовязувався виконувати покладені на нього трудові обовязки, а ФОП ОСОБА_4 зобовязувалася оплачувати працю (виконану роботу).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано або за послуги, котрі надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу Законів про працю України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини IЄвропейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

З огляду на наведені визначення поняття заробітної плати у національному та міжнародному законодавстві, слід констатувати, що у роботодавця виникає обовязок оплатити - винятково виконані роботи (надані послуги) працівником.

З 2006 року до травня 2012 року сторонами трудового договору належним чином виконувались умови угоди (працівник виконував трудові обовязки, а роботодавець проводив її оплату).

З 30.04.2012 року, працівник ОСОБА_5, в односторонньому порядку припинив виконувати свої трудові обовязки: не вийшов на робоче місце, не повідомив про причини невиходу на роботу. З того часу і до 11.07.2014 року на роботу не зявлявся. Дані обставини підтверджуються актами про невихід на роботу.

Будь-які намагання знайти ОСОБА_5, не дали результату, оскільки останній на телефонні дзвінки не відповідав, за місцем проживання не знаходився, а за свідченнями сусідів виїхав на заробітки за межі території Закарпатської області.

У звязку із цим з метою розірвання безстрокового трудового договору від 17.10.2006 року, позивач звернулася до Ужгородського міського центру зайнятості. Однак їй було відмовлено з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони повідомляють центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір.

Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Мін'юсті України 27 червня 2001 року за № 554/5745, зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору.

11.07.2014 року ОСОБА_5 звернувся до позивачки із проханням внести запис у його трудову книжку про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Маючи намір припинити з ним будь-які трудові відносини я погодилась на його прохання.

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Питання щодо отримання розрахунку ОСОБА_5 не ставилося оскільки трудові відносини були припинені ще в 2012 році.

Разом з тим, незважаючи на те, трудові відносини були припинені із червня 2012 року, ФОП ОСОБА_4В сплачувались відповідні платежі (прибутковий податок, ЄСВ та ін.), які вона не могла не оплачувати оскільки трудовий договір від 17.10.2006 року перебував на реєстрації в центрі зайнятості.

Згідно вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини/ які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть-участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач ФОП ОСОБА_4В , незважаючи на фактичне припинення трудових відносин з відповідачем ОСОБА_5В , позбавлена можливості захистити своє порушене право, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст.10,11,209,212,215, , суд -

РІШИВ:

Позовну заяву ФОП ОСОБА_4В до ОСОБА_5В припинення трудових відносин - задоволити.

Встановити факт припинення трудових відносин ОСОБА_5 , 29.10..ІНФОРМАЦІЯ_1, з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 з 30.04.2012 року.

Стягнути з ОСОБА_5В на користь держави суму судового збору в розмірі 551,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8