У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу Вінницької міської ради на рішення апеляційного суду Вінницької області від 8 лютого

2016 року в справі за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом знесення гаража,

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року Вінницька міська рада звернулася до суду з позовом про звільнення земельної ділянки шляхом знесення гаража та, посилаючись на певні обставини та ст. 212 ЗК України, просила суд зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку біля будинку АДРЕСА_1, та привести її у придатний для використання стан за її рахунок шляхом знесення гаража.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня

2015 року позов Вінницької міської ради задоволено. Вирішено: зобов'язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку біля будинку АДРЕСА_1 та привести її у придатний для використання стан за її рахунок шляхом знесення тимчасової металевої конструкції (гаража), що позначена на схемі, виготовленій міським комунальним підприємством «Архітектурно-будівельний сервіс» під № 5.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 8 лютого

2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня

2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, Вінницька міська рада звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції вірно виходив із наступного.

Спірну земельну ділянку у 1988 році з дозволу органу місцевого самоврядування зайняв ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_3 у 2000 році, даним гаражем продовжувала користуватися його дружина ОСОБА_2, як вказував позивач, без правових підстав, оскільки право, яке було надане ОСОБА_3 на утримання гаража, не входило до складу спадщини. Разом із тим 2 листопада 2010 року, міське комунальне підприємство «Архітектурно-будівельний сервіс», яке було підпорядковане Вінницькій міській раді, уклало з ОСОБА_2 договір

№ І-601/ІД-8917 про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів).

Зазначений договір був додатком до рішення Виконавчого комітету міської ради від 24 грудня 2007 року № 3290, на яке посилався позивач у позовній заяві, вказуючи, що рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від

24 грудня 2007 року № 3290 був затверджений договір «Про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів)». Міське комунальне підприємство «Архітектурно-будівельний сервіс», на яке відповідно до затвердженого статуту, покладено завдання протидіяти самочинному встановленню нових тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів) та впорядкуванню раніше встановлених гаражів на території міста, було уповноважене на укладення договорів з городянами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вірно зазначав, що з 2010 року ОСОБА_2 на законній підставі, як вдова інваліда Великої Вітчизняної Війни, на пільговій основі, використовувала гараж по АДРЕСА_2.

Дія цього договору продовжувалася додатковими угодами: № І-894ІД 13388 від 12 грудня 2011 року; № І-825 ІД 16882 від 6 листопада 2012 року;

№ І-777 ІД 20123 від 30 липня 2013 року.

Так, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Вінниця від 14 вересня 1988 року № 268 про надання дозволу ОСОБА_3 на утримання гаража, а також договір від 2 листопада 2010 року № І-601/ІД-8917 про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів), укладений між Міським комунальним підприємством «Архітектурно-будівельний сервіс» та ОСОБА_2, та додаткові угоди до даного договору, свідчать про те, що в діях ОСОБА_2 відсутні елементи самовільного зайняття земельної ділянки, а тому відсутні підстави для задоволення позову із заявлених підстав.

Крім того, апеляційний суд вірно вважав, що незвільнення земельної ділянки відповідачем після 31 грудня 2013 року з тих підстав, що додатковою угодою від

30 липня 2013 року № І-777 ІД 20123 дію договору від 2 листопада

2010 року було продовжено лише до 31 грудня 2013 року, є іншими обставинами, які не свідчать про самовільне зайняття земельної ділянки і у такому випадку можуть бути інші підстави для звільнення цієї землі.

Разом із тим суд апеляційної інстанції вказував, що позивач не змінював підстав позову.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом знесення гаража.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення апеляційного суду Вінницької області від 8 лютого

2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваного судового рішення.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом знесення гаража, за касаційною скаргою Вінницької міської ради на рішення апеляційного суду Вінницької області від 8 лютого 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна