Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/4472/15 Головуючий у 1-й інстанції: Лисенко Л.І.
Провадження №22-ц/778/2591/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що протягом 2011-2015 років із його поточного рахунку, відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк), безпідставно здійснено списання грошових коштів на загальну суму 25 854,89 грн. Посилаючись на те, що ніяких розпоряджень про списання коштів зі свого поточного рахунку Банку не давав, просив суд на підставі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 25 854,89 грн., заборонити Банку у будь-який спосіб списувати та стягувати грошові кошти з нього та його банківських рахунків в якості погашення заборгованості за кредитним договором №DNH 4KS61160274 від 01.04.2006 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 15 559,15 грн. В іншій часті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що списання грошових коштів на погашення кредиту із банківського рахунку позивача здійснюється банком неправомірно, тому стягнуті грошові кошти в межах строку позовної давності підлягають поверненню позивачу.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, а тому з ними не можна погодитися.

Встановлено, що 01.04.2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNH4KS61160274 шляхом підписання заяви позичальника, за умовами якого позивач отримав строковий кредит у розмірі 6 785, 16 грн. зі сплатою 2,09 процентів за користування кредитом в місяць на строк 24 місяці.

В заяві на отримання кредиту позичальник зазначив, що він ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і надає свою згоду на те, що ця заява разом із запропонованими Банком Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає кредитно-заставний договір (а.с.53-54).

За умовами вказаного договору позичальник доручив Банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 5 471, 90 грн. на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ЗФ ТОВ «Технополіс-1», а також комісію компанії, зазначену у п.2.2 Умов на відповідний рахунок.

Факт оформлення та надання Банком кредиту позичальникові у сумі 6 785, 16 грн. підтверджується випискою з банківського рахунку, копіями меморіальних ордерів, копією рахунка фактури про продаж ЗФ ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_3 побутової техніки, копією видаткової накладної, тощо (а.с.59-64).

ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 01.07.2015 року складає 69 809, 15 (а.с.66-67).

Судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що згідно з п.3.2.5 Умов надання споживчого кредиту та Правил надання банківських послуг, з якими ОСОБА_3 був ознайомлений, клієнт банку доручає банку здійснювати списання коштів з рахунку клієнта в межах сум, що підлягають сплаті, а також списання коштів з картрахунку (договірне списання) у разі настання термінів платежів по інших договорам (а.с.55 зворот).

Судом також встановлено, що другий правочин про надання банківських послуг, був укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 29.04.2011 року, на підставі чого позивачеві була оформлена картка для виплат заробітної плати (а.с.78-79).

В заяві на відкриття поточного рахунку позивач зазначив про те, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг до договору, п.п.1.1.3.1.6, 1.1.3.2.12 яких передбачено, що клієнт доручає Банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим договором у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку. Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, у яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта у звязку з невиконаними зобовязаннями перед Банком.

За період з 16.05.2011 року до 12.02.2015 року банком було здійснено договірне списання грошових коштів на загальну суму в розмірі 25 854,89 грн., із яких 5 758, 18 грн. були спрямовані на погашення судових витрат і штрафів, а решта на погашення заборгованості за кредитним договором від 01 квітня 2006 року, укладеним між сторонами (а.с.149-183, 192-197, 222-228).

Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, між сторонами на підставі вказаних договорів (правочинів) склалися правовідносини з взаємоповязаними правами та обовязками, які передбачають можливість договірного списання банком грошових коштів на погашення кредиту із її заробітної картки.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року по цивільній справі №6-46188св14.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Отже, законодавством визначено, що позовна давність це строк, який стосується саме звернення до суду та не стосується договірних правовідносин (виконання договору, припинення виконання).

По-друге, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, однак, банк не звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

По-третє, кредитний договір, укладений між банком та ОСОБА_3 01.04.2006 року недійсним судом не визнавався.

Крім того, за положенням ч.1 ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Разом з тим, дії Банку щодо списання з поточного рахунку ОСОБА_3 5 758, 18 грн., яке відбулося 10.07.2013 року, і спрямування цих коштів на погашення судових витрат зі сплати судового збору і витрат на адвоката, судових штрафів (а.с.224) не відповідають умовам кредитного договору, зібраним у справі доказам і вимогам діючого законодавства.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, у 2013 році Банком заявлявся позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, проте ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року позов Банку на підставі п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України був залишений без розгляду у звязку з неявкою представника позивача у судові засідання. Питання про розподіл судових витрат в зазначеній ухвалі судом не вирішувалося (а.с. 14).

За змістом ст.ст.88, 214 ЦПК України розподіл судових витрат здійснюється судом при ухваленні судового рішення.

Зважаючи на те, що стягнення кредитної заборгованості і розподіл судових витрат не були предметом ухвалення судового рішення, передбачених законом підстав для спрямування стягнутих з ОСОБА_3 10.07.2013 року коштів не на погашення заборгованості за кредитом, а на компенсацію судового збору і витрат на адвоката з поточного рахунку останнього Банк не мав.

Крім того, Банком безпідставно проведено списання коштів на і погашення судових штрафів, оскільки це призвело до подвійної відповідальності позичальника.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 5.1,5.2 Умов надання споживчого кредиту передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (а.с.58).

У той самий час, згідно з пунктом 5.3 Умов передбачена сплата штрафів (500 грн. + 5% від суми заборгованості) як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів (а.с. 58).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зважаючи на те, що частина коштів з поточного рахунку позивача спрямовувалася Банком на погашення пені, нарахованої за кожний день порушення грошового зобовязання, списання коштів на погашення штрафів призведе до подвійної відповідальності боржника, що суперечить ст.61 Конституції.

З огляду на викладене, висновок суду про наявність підстав для застосування спливу позовної давність та як наслідок визнання неправомірності дій банку щодо договірного списання заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами 01.04.2006 року є неправомірним, а рішення суду про задоволення вимог ОСОБА_3 та стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів, які списані з рахунку на погашення кредиту, згідно з п.4 ч.1ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову і стягнення з Банку на користь ОСОБА_3 5 758, 18 грн. як безпідставно списаних з його поточного рахунку 10.07.2013р. на погашення судових витрат і штрафів. В іншій частині вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року по цій справі скасувати і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 5 758, 18 грн. ( пять тисяч сімсот пятдесят вісім гривень 18 коп.) безпідставно списаних з його поточного рахунку 10.07.2013 року на погашення судових витрат і штрафів. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: