У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І., Закропивного О.В.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Омега-Стар», про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Омега-стар» було укладено кредитний договір № 0, згідно з яким банк передав позичальнику грошові кошти в сумі 250 тис. грн. Додатковою угодою № 2 від 20 листопада 2009 року строк погашення кредиту встановлено до 07 березня 2013 року. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_7 в той ж день укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю приміщення тваринницької ферми площею 1807,2 кв.м та чотирьохрядного корівника площею 1561,9 кв.м, розташованих у АДРЕСА_1

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передано права вимоги за спірними кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях та набув відповідні права вимоги до боржника та майнового поручителя (іпотекодавця).

В обґрунтування вимог позивач вказував, що позичальник умови кредитного договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 09 жовтня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 222 251 грн 84 коп., з яких сума заборгованості за кредитом - 108 586 грн 97 коп., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 11 899 грн 32 коп., розмір нарахованих відсотків за кредитом - 88 070 грн 31 коп., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 8 695 грн 24 коп., штраф - 5 тис. грн., позивач просив суд звернути

Посилаючись з урахуванням уточнень на зазначене та указуючи, що право власності на предмет іпотеки перейшло до ОСОБА_8 як спадкоємиці первісного іпотекодавця внаслідок смерті останнього і відповідач набула статусу іпотекодавця у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на це майно, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості ТОВ «Омега-стар».

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2015 року скасовано рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором укладеним 20 листопада 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 посвідченим приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_9, зареєстрованим в реєстрі за №525-52 б, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є позивач ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Омега-стар» № 0 в розмірі 222 251 грн. 84 коп., з сума заборгованості за кредитом - 108 586 грн 97 коп., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 11 899 грн 32 коп., розмір нарахованих відсотків за кредитом - 88 070 грн 31 коп., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 8 695 грн 24 коп., штраф - 5 тис. грн. нарахованих на 09 жовтня 2014 року, а саме:

нерухоме майно - тваринницьку ферму, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Горохолинською сільською радою 13 квітня 2006 року, яке успадковано спадкоємцем ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 листопада 2012 року виданого державним нотаріусом Богородчанської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1853;

чотирьохрядний корівник, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Горохолинською сільською радою 14 грудня 2004 року, яке успадковано стадкоємцем ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 листопада 2012 року виданого державним нотаріусом Богородчанської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1849; - шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону, визначивши початкову ціну кожного нерухомого іпотечного майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Решту коштів від реалізації вирішено повернути спадкоємцю іпотекодавця ОСОБА_6.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено, що 26 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Омега-стар» було укладено кредитний договір № 0, згідно з яким банк передав позичальнику грошові кошти в сумі 250 тис. грн. Додатковою угодою № 2 від 20 листопада 2009 року строк погашення кредиту встановлено до 07 березня 2013 року.

26 березня 2008 року з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю приміщення тваринницької ферми площею 1807,2 кв.м та чотирьохрядного корівника площею 1561,9 кв.м, розташованих у АДРЕСА_1

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передано права вимоги за спірними кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях та набув відповідні права вимоги до боржника та майнового поручителя (іпотекодавця).

Судами встановлено також, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, а спадщину після його смерті прийняла дружина - ОСОБА_6, згідно свідоцтв про право на спадщину від 09 листопада 2012 року.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказував, що станом на 09 жовтня 2014 року кредитна заборгованість боржника становить 222 251 грн 84 коп., з яких сума заборгованості за кредитом - 108 586 грн 97 коп., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 11 899 грн 32 коп., розмір нарахованих відсотків за кредитом - 88 070 грн 31 коп., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 8 695 грн 24 коп., штраф - 5 тис. грн.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 був поручителем ТОВ «Омега-стар» за кредитним договором, строк виконання якого визначено 07 березня 2013 року, однак звертаючись до суду із позовомпро звернення стягнення на предмет іпотеки улистопаді 2014 року, позивач пропустив визначений законом шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя, у зв'язку із чим порука ОСОБА_7 припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що положення ст. 559 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_7 був майновим поручителем (іпотекодавцем) ТОВ «Омега-стар» за спірним кредитним договором. Також, судом апеляційної інстанції вірно вказано, що факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору.

Однак, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину і кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Оскільки сторонами не спростовано, що ПАТ «Дельта Банк» дізналось про смерть ОСОБА_7 27 грудня 2014 року, то позивачем не пропущено строк для пред'явлення відповідних вимог до спадкоємця останнього.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 546 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов'язання, згідно з якими виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Зокрема, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК україни).

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Судами встановлено, що у даній справі згідно умов кредитного договору від 26 березня 2008 року боржником перед ПАТ «Дельта Банк» є ТОВ «Омега-стар», а майновим поручителем останнього згідно договору іпотеки від 26 березня 2008 року був ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. До ОСОБА_6 як спадкоємиці ОСОБА_7 перейшло право власності на спірне майно, яке є предметом іпотеки.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ч. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Наслідки переходу права власності на предмет

іпотеки до третьої особи визначені у ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ст. 23 Закону України «Про іпотеку»).

Також, пунктом 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Правила ст. 1281 ЦК України щодо строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції у порушення ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, не врахував, що у даній справі іпотекодавець є відмінним від боржника і ОСОБА_6, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки, у зв'язку із чим судом невірно визначена можливість застосування до вирішення спірних правовідносин норм спадкового законодавства, за наявності відповідних положень Закону України «Про іпотеку», які є спеціальними нормами для вирішення спору між сторонами у даній справі.

Крім того, заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 вказувала на те, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним та не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена матеріали первинної бухгалтерської документації, оформленої згідно з вимогами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Вказуючи на те, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» підлягають задоволенню, суд апеляційної інстанції обмежився дослідженням тих обставин, на які посилався позивач, залишивши без належної оцінки доводи відповідача у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суду апеляційної інстанції слід надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

З огляду на зазначене, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
В.А. Черненко
С.П. Штелик