Справа № 202/2597/16-ц
Провадження № 2/202/1572/2016
25 квітня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.
при секретарі Овечко - А.С.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, -
У квітні 2016 року позивачка звернулись до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом.
В обґрунтування свого позову посилалась на те, що зазначений вище договір кредиту № 0079/07/05-КЕ (далі - Кредитний договір) від 31.08.2007року, укладені із суттєвим порушенням вимог законодавства.
В судове засідання позивачка не зявилася подала до суду заяву в якій зазначила, що свої позовні вимоги вона підтримує просила позов задовольнити, і розглянути справу без її участі.
Представник відповідача ПАТ «Банк Форм» у судове засідання у справі не зявився, про день та час його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, також надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність.
Третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 31.08.2007року17 листопада 2005 року між ОСОБА_1 (далі - Позичальник) та Криворізькою філією Акціонерного комерційного банку «Форум» було укладено Договір кредиту № 0079/07/05-КЕ (далі - Кредитний договір) про надання кредитних коштів на строк з 31.08.2007 року по 10.08.2012 року включно, у сумі 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів на поточні потреби. Вказаний договір складено у письмовій формі.
10.09.2008року між позичальником та банком була укладена угода до кредитного договору, згідно якої Сторони домовилися внести зміни до Кредитного Договору і викласти п. 1.1. в наступній редакції: п.1.1. «Банк відкриває Позичальник кредитну лінію на споживчі потреби з лімітом у розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) доларів США 00 центів строком по 10.08.2012 року.»
10.09.2008року між Позичальником та Банком був укладений Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 31.08.2007 року № 0079-Z1, згідно яких була збільшена сума кредитних коштів до 50 000 (пятдесяти тисяч) доларів США 00 центів, змінений кінцевий термін повернення кредитних коштів по 10.08.2012 року, та погоджена Сторонами заставна вартість предмета іпотеки в розмірі 325 678,00 (триста двадцять пять тисяч шістсот сімдесят вісім гривень 00 копійок). Договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі за №2679 від 10.09.2008 року.
Пунктом 1.1 кредитних договорів визначено, що валютою кредитування є долари США.
Згідно із ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог ст. 524 ЦК України, законодавцем визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, сторони можуть тільки визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Стаття 192 ЦК України зазначає, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
У пункті 1 ст.3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобовязує банки отримувати індивідуальні ліцензії.
Пунктом 4 ст. 5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам кредитних коштів, Банку потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ.
Тобто, згідно п.1.5. Положення, для здійснення валютних операцій в рамках спірних Договорів, а саме використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ.
Згідно ч.5 ст. 5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.
Разом з цим, у банка на момент укладення договорів індивідуальна ліцензія, яка видається НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу за спірними Договорами, була відсутня.
Наявність у спірних кредитних договорах положень щодо вираження грошових зобов'язань між позичальниками та банком у доларах США суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, тому що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що у даному випадку місця не має. Вираження грошових зобов'язань у спірних кредитних договорах в іноземній валюті, а не в гривні України є неправомірним. А також використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ.
Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним.
Крім того, згідно п.1.3 ст.1 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про валютний контроль»від 8 лютого 2000 року N 49 Використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.
Згідно підпункту «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ встановлено, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Резиденти України можуть розраховуватись між собою на території України в іноземній валюті тільки за наявності індивідуальної ліцензії НБУ у одного з них.
Пунктом 1.11 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, зазначено, що валютна операція, на здійснення якої видана (отримана) ліцензія, не може проводитися за рахунок іноземної валюти, отриманої як кредит (позика).
Враховуючи той факт, що метою отримання кредитних коштів Позичальниками були споживчі цілі, тобто придбання товарів та послуг на території України, що зазначено як одна з умов Договорів то Позичальники мали розраховуватись ними з третіми особами, про що банк не міг не знати, тобто банк свідомо уклав спірні договори на надання кредитних коштів, якими позичальники законно не могли вести розрахунки на території України.
Також позичальниця вимушена була використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу для належного виконання своїх зобовязань за спірними договорами, а саме шляхом внесення готівки у доларах США в касу банку для поповнення своїх валютних рахунків, які було відкрито банком для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредитам, відсоткам.
Для погашення заборгованості за даними договорами, у тому числі відсотків за користування кредитами, позичальники сплачують банку кошти на рахунки передбачені п.2.4.1 та п. 3. 1. 1 даних договорів (відкриті банком позичальникам рахунки для зарахування коштів).
З зазначеного вище вбачається, що сплатою кредитів (виконання позичальниками своїх зобовязань за кредитними договорами) вважається внесення готівки позичальниками в касу банку та саме з цього моменту позичальники вважаються такими, що належним чином виконали свої зобовязання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу.
Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні.
Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами «а», «в» та «е» пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обовязкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків.
Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на вїзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження.
При укладенні кредитних договорів Відповідачем-1 були порушені права Позичальників, як споживачів фінансових послуг, які надає Банк.
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору, що обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.
За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що при укладенні спірного кредитного договору № 0079/07/05-КЕ було допущено суттєві порушення, а саме: кредитні кошти були надані позивачці в іноземній валюті, що суперечить вимогам законодавства, оскільки для укладання зазначених правочинів Банку потрібно було мати індивідуальну ліцензію НБУ.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ст. 203 ЦК України
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно з п. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 192, 203, 208, 215, 227, 524, 533, 548, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215,224 - 226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними - задовольнити в повному обсязі.
Визнати недійсним Кредитний договір № 0079/07/05-КЕ від 31 серпня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та Криворізькою філією Акціонерного комерційного банку «Форум».
Визнати Договір іпотеки № 0079-Z1 від 31.08.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Криворізькою філією Акціонерного комерційного банку «Форум», посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі за №2679 від 10.09.2008 року, недійсним.
Визнати договір поруки № 0079-Р від 31.08.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Криворізькою філією Акціонерного комерційного банку «Форум», недійсним.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В.П. Мороз