Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Кадєтової О.В.,

ПаріновоїІ.К., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», поданою представником Стеченком Сергієм Сергійовичем, на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилалося на те, що 05 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 609/ФКВ-07 на споживчі потреби на суму 153 743 грн 29 коп, на умовах сплати 12,2 % річних, терміном до 15 листопада 2019 року (а. с. 7-8). На забезпечення даного кредитного договору 05 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з яким останні передали ПАТ «Дельта Банк» в іпотеку три кімнатну квартиру загальною площею 62,1 кв.м, житловою площею 45,1 кв.м, що належить іпотекодавцям: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 05 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 108 948 грн 37 коп, з яких: сума заборгованості за кредитом - 106 823 грн. 54 коп., сума заборгованості за відсотками - 1 928 грн 58 коп. та комісія за ведення кредиту - 196 грн. 25 коп. Посилаючись на вищевикладене, просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2015 року скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» - Стеченко С.С. просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження державної реєстрації у встановленому законом порядку іпотечного договору. Відсутні також і дані про укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким би був обумовлений такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, суд апеляційної інстанції виходив із того, що іпотеко держателем не дотримано у повній мірі процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись у повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 05 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 609/ФКВ-07 на споживчі потреби на суму 153 743 грн 29 коп, на умовах сплати 12,2 % річних, терміном до 15 листопада 2019 року (а. с. 7-8).

На забезпечення даного кредитного договору 05 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з якимостанні передали ПАТ «Дельта Банк» в іпотеку три кімнатну квартиру загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 45,1 кв.м, що належить іпотекодавцям: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-16).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Банком був наданий кредит ОСОБА_5 та внаслідок невиконання позичальником взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 05 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 108 948 грн 37 коп., що підтверджується розрахунком (а. с. 19).

Згідно з договором іпотеки загальна вартість предмета іпотеки за погодженням сторін становить 176750 грн.

Згідно зі звітом про оцінку від 29 вересня 2015 року трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, коштує 292 702 грн. (а. с. 69-103).

Як вбачається з матеріалів справи, 11 серпня 2015 року позивачем на адресу ОСОБА_5, а також на адресу відповідачів було направлено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання (а. с. 29, 30, 31). Крім того, даним листом боржника попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання даної вимоги у визначений строк.

Однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання відповідачами листа-повідомлення.

У ст. 11 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) зазначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має надати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У частині 2 вказаної статті зазначено, що положення частини 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Аналогічні роз'яснення наведено і в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, відповідно до п. 37 цієї постанови невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Отже, висновки судів щодо неможливості задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки без направлення досудової вимоги є хибними.

У зв'язку із цим судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником Стеченком Сергієм Сергійовичем, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року та заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Кадєтова

І.К. Парінова

О.М. Ситнік