Справа № 161/5422/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/332/16 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Мудренко Л.І.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 25 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарською будівлею, який знаходиться в с. Липини по вул. О.Пчілки, 9 Луцького району Волинської області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарською будівлею в с. Липини по вул. О.Пчілки, 9 Луцького району Волинської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, покликаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарською будівлею по вул. О.Пчілки, 9 в с. Липини Луцького району Волинської області.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2001 року по 30.09.2011 року. За цей період ними було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Липини по вул. О. Пчілки, 9 Луцького району Волинської області. З висновку № 8005-8007 судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що відсоток будівельної готовності індивідуального житлового будинку в с. Липини по вул. О.Пчілки, 9 Луцького району складає 100%. Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку, виданим на підставі рішення Липинської сільської ради від 10.02.2002 року № 3/4, посвідчено право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.1334 га в с. Липини Луцького району (а.с.11). На час розгляду справи житловий будинок не зданий в експлуатацію у встановленому законом порядку та право власності на нього не зареєстроване. Відповідно до висновку експерта провести поділ індивідуального житлового будинку в с. Липини Луцького району по вул. О.Пчілки, 9 неможливо (а.с. 125 т. 1).

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До введення будинку в експлуатацію, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2710цс15, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, обєктивно, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул. О.Пчілки, 9 в с.Липини Луцького району обєктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача не заслуговують на увагу, оскільки судом не ухвалювалось рішення про визнання права власності на спірний житловий будинок, а лише визнано, що цей будинок є обєктом спільної сумісної власності на підставі ст. 60 СК України. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи 6-56цс12 від 20.06.2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

В апеляційній скарзі відповідач покликалась на порушення судом першої інстанції вимог ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України у звязку з наявністю підстав для збільшення частки відповідача, оскільки з ОСОБА_3 проживають неповнолітні діти і розмір аліментів, які вони отримують, недостатній для їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Однак, всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, ОСОБА_3 не подала суду доказів, які б підтверджували про недостатність сплачуваних позивачем аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та для їх лікування.

Не заслуговують на увагу і покликання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд повинен був відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності з огляду на те, що на будівництво спірного будинковолодіння відповідачем затрачені власні кошти в сумі 388 326 грн., що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду від 25.09.2014 року, ухваленим в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Однак, при розгляді справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики судом не встановлено, що отримані в борг ОСОБА_6 грошові кошти витрачені нею саме на будівництво спірного нерухомого майна. Разом з тим рішення суду в зазначеній справі від 25.09.2014 року не має преюдиційного значення для вирішення данного спору відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.303, 304, 308, 314-315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 25 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді