Справа № 344/2255/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1120/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача Семенюка О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про повернення банківського вкладу та відшкодування втраченої вигоди в порядку захисту прав споживачів за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», посилаючись на те, що 27.12.2013 року між нею та відповідачем укладений договір банківського вкладу (депозиту) №8715 «Найкращий від Миколая on-line» у гривнях, відповідно до якого позивач передала 200 000 гривень з виплатою 22% річних на строк до 01 січня 2015 року. 02.01.2015 р. був вихідним, 06.01.2015 р. позивач подала відповідачу вимогу повернути банківський вклад, які відповідач не повернув своєчасно. З урахуванням уточнених у ході розгляду справи позовних вимог остаточно просила стягнути з відповідача 94 054, 80 гривень, які складаються з 20 342, 47 гривень 22,5 % річних, 2 712, 33 гривень 3% річних, 71 000 гривень інфляційних нарахувань.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2016 року в позові відмовлено. Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне встановлення обставини, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.

Зокрема, апелянт вказала, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України за Постановою від 29 травня 2013 р. при розгляді справи №6-39цс13 врегульовано питання нарахування та виплати банками відсотків по депозиту у разі несвоєчасного повернення банком коштів. Тобто, на даний час вкладник у суді може вимагати проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3% річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Термін її депозиту закінчився ще 02.01.2015 року і позовна заява про повернення банківського вкладу та відшкодування втраченої вигоди в порядку захисту прав споживачів була подана ще задовго до введення в банк тимчасової адміністрації та мораторію, а саме 16 лютого 2015 року. Сума вкладу була повернута їй через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб аж 16 червня 2015 року під час дії тимчасової адміністрації. Вирішуючи питання щодо її позову при введенні тимчасової адміністрації в банку і мораторію на повернення депозитів, суд має керуватися узагальненням Верховного Суду України. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України та аналізу судової практики у справах, пов'язаних із захистом прав споживачів фінансових послуг розділу «Судова практика у справах щодо банківських послуг» розробленим проектом «Справедливе правосуддя», відповідальність згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України не підпадає під дію п. 2 ч. 3 ст. 85 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» так як наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (оплати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На даний час банк не ліквідований, а введена процедура ліквідації з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає апеляційну скаргу обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 625 ЦК України, ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшовши висновку, що позивач не надав суду доказів про порушення його права на стадії розподілу коштів між вкладниками банку в порівнянні із правами інших вкладників та про те, що у тимчасової адміністрації є фінансова можливість у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду, задовольнити вимоги вкладників щодо сплати штрафних санкцій. При тому не має будь-якого правового значення закінчення до моменту введення тимчасової адміністрації строку дії вкладу, оскільки ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачена заборона здійснювати виплати у будь-який інший спосіб, ніж визначений Законом, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №8715 «Найкращий від Миколая on-line» у гривнях, відповідно до якого позивач передала 200 000 гривень з виплатою 22% річних на строк до 01 січня 2015 року. (а.с.17).

26.12.2013 року між сторонами укладено договір №004-08522-261213 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів. Згідно договору банк відкрив клієнту поточний рахунок НОМЕР_1. (а.с.19).

26.12.2013 року між сторонами укладено договір №004-08522-261213 про надання банківських послуг за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування «myDELTA». (а.с.20).

26.12.2013 року ОСОБА_4 внесено на депозит 200 000 грн. (а.с.18).

06.01.2015р. позивач усно звернулася до відповідача з вимогою про повернення коштів. Ця обставина не заперечується відповідачем. 02.02.2015 року позивач звернулася із письмовою заявою до банку з вимогою повернення належних їй коштів до 07 лютого 2015 року. (а.с.21), а 11.02.2015 року позивач повторно звернулася з заявою до відповідача з вимогою розірвати договір №004-08522-26121 від 26.12.2013 року, закрити рахунок НОМЕР_1 та виплатити належні їй кошти. Також просила розірвати договір №004-08522-261213 від 26.12.2013 року та відмовилася від електронного платіжного засобу (пластикової картки) НОМЕР_2 та здала його до банку (а.с.22).

З 03 березня 2015 року у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» була запроваджена тимчасова адміністрація (а.с.143).

16 червня 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_4 було повернуто суму основного банківського вкладу за строковим договором №8715 банківського вкладу (депозиту) від 27 грудня 2013 року в розмірі 200 000 грн. (а.с.111).

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Умовами договору банківського вкладу, укладеного між позивачем та відповідачем, зокрема п.п. 1.10 вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу, зазначеного в п. 1.3 даного договору, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника з використанням платіжної картки НОМЕР_1, відкритий в установі банку.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з п. 1.3 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування - це зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Отже кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2014 року в справі № 3-80гс14.

Отже, після закінчення строку депозитного договору, тобто з 02 січня 2015 року, відповідач на вимогу позивача повинен був повернути їй кошти, які знаходилися на банківському рахунку. Ці обставини мали місце до дня виведення банку з ринку та запровадження тимчасової адміністрації. Банк був зобов'язаний створити такі умови, щоб позивач могла отримати належні їй кошти з банківського рахунка. Однак, в порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідачем такі умови створені не були і грошові кошти позивачу не повернуті, що не оспорюється відповідачем.

Главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а також на інших підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі ZOLOTAS проти Греції (No2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (NejdetSahinі PerihanSahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)».

Відмовляючись повернути еквівалентну суму грошових коштів позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України .

Однак, в порушення зазначених норм, позивач була позбавлена відповідачем права користуватися своїм майном (грошовими коштами) з моменту пред'явлення вимоги про їх повернення. Натомість, банк залишив за собою можливість користуватися її коштами без її згоди. Після виплати коштів позивач не отримала еквівалентну їм суму у зв'язку із знецінення грошової одиниці України - гривні.

Таким чином, у даному випадку, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, повинен був застосувати принцип верховенства права, врахувавши, що закінчення строку дії договору і невиконання умов депозитного договору не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з банку відсотків за період від дня перерахування депозитного вклад на поточний рахунок вкладника до дня фактичного повернення вкладу за відсотковою ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується Банком за вкладом на вимогу.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-36цс15 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року у справі №6-19388св15.

Згідно тарифів на обслуговування поточного рахунку, затверджених ПАТ "Дельта Банк" за користування коштами вкладника в сумі від 100 тисяч грн. і більше, які перебувають на поточному рахунку, банк сплачує 10% вкладу річних (копія тарифної таблиці а.с.125). Цю обставину в засіданні апеляційного суду визнав представник банку. Отже, за 165 днів користування депозитними коштами позивача, тобто по 16.06.2015 року, боржник повинен сплатити 9041 грн. 10 коп. (200000х0,1: 365х165).

В силу ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, стягненню з відповідача як спосіб захисту майнового права та інтересу підлягають 2712 грн. 33 коп. за прострочення грошового зобов'язання за 165 днів (200000х0,003:365х165).

Крім того, Банк повинен відшкодувати позивачу інфляційні збитки в сумі 71000 грн. за період від 02 січня 2015 року по 15 червня 2015 року, приймаючи до уваги істотний індекс інфляції за названий період (200000х(0,03+0,053+0,108+0,14+0,002+0,002). Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача в користь позивача становить 82753грн. 43 коп. (9041 грн. 10 коп+2712 грн. 33 коп+71 000грн.).

За змістом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Починаючи з 03 березня 2015 року банк здійснює свою діяльність на підставі закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з 02 жовтня 2015 року розпочата процедура ліквідації банку .

У спорах, пов'язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Тому задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів, у тому числі вимог вкладників - фізичних осіб, які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, передбачені ст. 52 вказаного Закону.

Таким чином, оскільки банк не виконав своєчасно своє зобов'язання перед позивачем щодо повернення коштів, їй були повернуті кошти Фондом гарантування вкладів фізичних осіб лише 16 червня 2015 року і у розмірі вкладу (200 000 грн.) (а.с.111), тому з моменту невиконання зобов'язання банком, тобто з 02 січня 2015р. і по 16 червня 2015 р. позивач набула права на суму, що перевищує розмір гарантованого відшкодування - у порядку ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню. По справі слід ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача грошових коштів, які складаються із процентів за користування грошовими коштами у розмірі, що зазвичай сплачуються банком за вкладом на вимогу та компенсаційних виплатами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 02 січня по 16 червня 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 82 753, 43 грн. (вісімдесяти двох тисяч семисот п»ятдесят трьох гривень сорока трьох копійок), які складаються з 9 041, 10 гривень - 10 % за користування грошовими коштами, 2 712, 33 гривень - 3% річних, 71 000 гривень - інфляційних нарахувань.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в дохід держави 910 гривень 29 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк