Ухвала іменем україни 01 червня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Касьяна О.П. суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Харківського державного авіаційного виробничого підприємства про стягнення не сплаченого при звільненні середнього заробітку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Згідно із Розпорядженням виконувача обов'язків керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2015 року № 157/0/32-15 касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року разом зі справою передана на розгляд судді Попович О.В.

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив під час розгляду справи, до Харківського державного авіаційного виробничого підприємства про стягнення несплаченого при звільненні середнього заробітку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно з укладеним трудовим договором з 20 грудня 2004 року по 20 листопада 2014 року працював на різних посадах у Харківському державному авіаційному виробничому підприємстві. 21 листопада 2014 року він звільнився на підставі ст. 38 КЗпП України, проте на день звільнення відповідач у порушення вимог ст. 116 КЗпП не провів повного розрахунку, не виплатив заробітну плату у розмірі 29000 грн, а тому згідно із ч. 1 ст. 117 цього Кодексу зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 46170 грн 46 коп.

Ураховуючи викладене, просив стягнути з відповідача несплачений при звільненні середній заробіток та середній заробіток за час затримки розрахунку по день постановлення судового рішення.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Харківського державного авіаційного виробничого підприємства на користь ОСОБА_3 не сплачений при звільненні середній заробіток та середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 46170 грн 46 коп.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що із серпня 2014 року по дату звільнення позивача відповідачем не була виплачена заробітна плата та не проведено розрахунок з позивачем при його звільненні, при цьому заборгованість із заробітної плати не погашена і на час винесення судового рішення.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку та скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заборгованість із виплати заробітної плати була виплачена позивачу 10 квітня 2015 року, з приводу чого не заперечував позивач. При цьому, спір щодо розміру сум, належних працівникові при звільненні, не був предметом розгляду в суді першої інстанції. Враховуючи введений господарським судом мораторій на задоволення вимог кредиторів, суд апеляційної інстанції вважав, що не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення ст. 117 КЗпП України.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 з 20 грудня 2004 року до 20 листопада 2014 року працював на різних посадах у Харківському державному виробничому підприємстві.

З серпня 2014 року та по день звільнення позивачу не виплачувалась заробітна плата, при цьому сторона відповідача не заперечує факту наявності заборгованості перед позивачем із виплати заробітної плати на день його звільнення.

Згідно із відомістю на виплату грошей №-198 від 10 квітня 2015 року ОСОБА_3 було виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 18287 грн 88 коп., що не заперечувалось позивачем.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та визнавалось сторонами у справі, відповідач не провів остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначав, що під час розгляду справи судом першої інстанції в матеріалах справи була відсутня довідка про заборгованість із заробітної плати, яка утворилася на час його звільнення, водночас в суді апеляційної інстанції представником відповідача надана відомість про виплату заборгованості, що було підтверджено позивачем.

Однак судом апеляційної інстанції не враховано, що виплата зазначеної заборгованості була здійснена лише 10 квітня 2015 року, тобто після ухвалення рішення суду першої інстанції, а тому колегія суддів дійшла до висновку, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційного розгляду та не переглянув правильність рішення суду першої інстанції.

Посилання суду апеляційної інстанції на ухвалу господарського суду Харківської області від 15 квітня 2015 року про порушення провадження у справі про банкрутство як підставу для неможливості застосування положень ст. 117 КЗпП України є безпідставними з огляду на те, що спірні правовідносини виникли між сторонами в листопаді 2014 року.

Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи зазначене, судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що розмір заборгованості із виплати належної позивачу при звільненні заробітної плати у сумі 18287 грн 88 коп. не заперечувався відповідачем, при цьому виплата неоспорюваної суми заборгованості проведена була лише 10 квітня 2015 року.

Отже, безспірна сума заборгованості та період прострочення її виплати були наявні ще до введення зазначеного мораторію, як і ухвалене рішення суду першої інстанції, а тому безпідставним є висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-76цс14.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко