АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Кривов'яз А.П.
№22-ц/796/8631/2016 Доповідач Кравець В.А.
Справа №2-3214/2001
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року позов задоволено. Розірвано шлюб, зареєстрований 27 лютого 1985 року у відділі РАГС Ленінградського району м. Києва між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, актовий запис № 381 (а. с 7).

27 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року у справі за позовом ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що ухвалене у справі рішення є заочним, справу розглянуто за його відсутності і при ухваленні судового рішення не враховано ряд суттєвих обставин.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року відновлено втрачене провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року залишено без задоволення.

08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу на рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року вищевказану апеляційну скаргу повернуто заявнику.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Так, у своїй апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення та постановити ухвалу про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що з дружиною вони проживають разом з 1985 року і підстав для розірвання шлюбу не було. Також підтвердженням того, що вони не розлучались є те, що дружина не подавала на аліменти на дітей, які на час винесення рішення були неповнолітніми.

Крім того, з 1985 року по грудень 2014 року він постійно проживав зі своєю дружиною, вели спільне господарство та мали шлюбі відносини. Даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки. Підтвердженням того, що йому не було відомо про розірвання шлюбу та їх спільного проживання є фото з святкування 25-річчя шлюбу, яке вони святкували в 2010 році.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та її представник проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 27 лютого 1985 року у відділі РАГС Ленінградського району м. Києва між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, актовий запис № 381.

На час виникнення спірних правовідносин діяли положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР (далі - КпШС УРСР).

Згідно ст. 40 КпШС УРСР при розгляді справи про розірвання шлюбу суд повинен установити дійсні мотиви розлучення, з'ясувати фактичні взаємини подружжя і зобов'язаний вжити заходів до їх примирення. Шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими.

У відповідності до ст. 44 КпШС УРСР шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що хоча розірвання шлюбу здійснене на підставі рішення суду потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Але це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.

Таким чином, до 1 січня 2004 року шлюб вважався розірваним із часу, коли хоча б один із подружжя отримав свідоцтво про розірвання шлюбу.

Якщо ж розірвання шлюбу, яке відбулося до 1 січня 2004 р., не було зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану до часу набрання чинності СК України, то такий шлюб вважається розірваним із 1 січня 2004 року.

Отже, за положеннями ст. 44 КпШС України, який діяв на той час, з цього часу шлюб вважається припиненим.

Реєстрація розірвання даного шлюбу відбулась ВРАГС Святошинського РУЮ у м. Києві 26.03.2002р. про що є актовий запис № 303.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про неможливість скасування рішення суду.

Крім того, позивач заперечує проти скасування рішення та не бажає перебувати з відповідачем у шлюбі.

Твердження апелянта про те, що підтвердженням того, що вони не розлучались є те, що дружина не подавала на аліменти на дітей, які на час винесення рішення були неповнолітніми, є безпідставними, оскільки це є правом а не обов'язком.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2, вів з нею спільне господарство, підтримував шлюбні стосунки, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки після розірвання шлюбу законом не заборонено проживати разом та продовжувати підтримувати шлюбні стосунки.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді