Справа №2/359/1203/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Саган В.М.,

при секретарі Тоцькій К.О.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишеньківської сільської ради, Бориспільського району, Київської області про визнання права власності на спадкове майно ,-

встановив:

23.03.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, яким просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок №10 з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та належав ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка - ОСОБА_3. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1. За життя померлою заповіт не складався, вона являється єдиною спадкоємицею. В установлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння нотаріус їй відмовив, посилаючись на те, що воно не було зареєстровано у вставленому законом порядку та відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Проте, факт наявності та володіння даного домоволодіння підтверджується відповідним технічним паспортом, витягом з господарської книги, довідками сільської ради. З огляду на те, що іншої можливості оформити домоволодіння немає позивачка і звернулась до суду з вказаним позовом.

В судове засідання позивач не з'явилась, проте надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити справу розглянути у її відсутність.

Від відповідача Вишеньківської сільської ради Бориспільського району, також надійшла заява за підписом голови Кулинич Т.Г., з проханням розглянути справу без участі представника сільської ради, позовні вимоги визнають.

Суд, дослідив, проаналізував та оцінив всі зібрані по справі докази у їх сукупності виходячи з їх допустимості, та прийшов до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивачки - ОСОБА_3, про що в книзі реєстрації актів про смерть 07.08.2014 року зроблено відповідний актовий запис за №40, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 07.08.2014 року (а.с.8). Факт родинних відносин позивача та померлої підтверджується рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 07.08.2015 року, яким встановлено факт, що мати позивачки, ОСОБА_5, є рідною сестрою ОСОБА_3 (а.с.16), а також свідоцтвом про народження позивачки та свідоцтвом про одруження (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Судом встановлено, що за життя померлою заповіт не складався.

Відповідно до ч.2 ст.1233 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

З оглянутої копії спадкової справи, що була заведена після смерті ОСОБА_3, слідує, що спадкоємців згідно ст.1261 ЦК України, немає. Спадкоємицею, згідно ст.1262 ЦК України є сестра спадкодавиці - ОСОБА_6, яка від прийняття спадщини відмовилась на користь своєї доньки, позивачки у справі ОСОБА_1 Інших спадкоємців, згідно ст.1262 ЦК України немає. На день смерті ОСОБА_3 в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебувала, інших спадкоємців які б мали право за законом на обов'язкову частку із спадкового майна також не має. Таким чином позивачка являється єдиною спадкоємицею.

Судом встановлено, що позивачка в установлений законом строк, звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 В результаті чого нотаріусом було заведено та зареєстровано спадкову справу № 56552855, що підтверджується даними витягу (а.с.9).

29.08.2015 року держаним нотаріусом Бориспільської районної нотаріальної контори на ім'я позивачки видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0570 га, що розташована по АДРЕСА_1, та належала померлій на підставі Державного акту серія НОМЕР_2 від 03.03.2010 року.

Судом встановлено, що у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння АДРЕСА_1, що належало померлій ОСОБА_3, нотаріусом було відмовлено, оскільки позивачем не надано відповідний правовстановлюючий документ.

Проте, відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З даних технічного паспорту на спадкове домоволодіння (а.с.10-11) слідує, що останнє було побудовано в 1960 роки. З даних довідки виконкому Вишеньківської сільської ради, Бориспільського району №02-32-1341 від 07.10.2015 року (а.с.12) слідує, що згідно з записом погосподарської книги № 8, домоволодіння АДРЕСА_1 обліковувалось за ОСОБА_3 Крім того, земельна ділянка на якій розташоване вказане домоволодіння належала ОСОБА_3 на праві власності згідно Державного акту серія НОМЕР_2 від 03.03.2010 року.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту запис у погосподарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Таким чином, можливо прийти до висновку, що ОСОБА_3 згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію володіла спадковим будинком на праві власності.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку».

Крім того, відповідачем у справі є відповідна сільська рада, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Відзивом на позову заяву сільська рада не заперечує проти визнання за позивачем права власності на домоволодіння. Дана обставина свідчить про те, що задоволення пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільного права, одним з яких є - визнання права.

Враховуючи викладені обставини, та той факт що позивач з об'єктивних причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину, її право підлягає судовому захисту, шляхом визнання за нею права власності на нерухоме майно, що належало спадкодавцю на законних підставах, тому позов необхідно задовольнити.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,10,11,60,208,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до Вишеньківської сільської ради, Бориспільського району, Київської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на житловий будинок №10 з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, в разі якщо сторона по справі не була присутня при оголошенні рішення, то 10 днів з моменту отримання його копії.

Суддя Саган В.М.