Номер провадження 22-ц/788/610/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 лютого 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер», третя особа: ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 лютого 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4.

Визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря ОСОБА_3 комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» № 63-к від 13 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади медичного реєстратора за власним бажанням за ст.38 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді медичного реєстратора ОСОБА_3 комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер».

Стягнуто з ОСОБА_3 комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2015 року в сумі 4999 грн. 06 коп., з відрахуванням необхідних податків.

Стягнуто з ОСОБА_3 комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 1447 грн. 86 коп. допущено до негайного виконання.

Вказане рішення суду відповідач ОСОБА_3 комунальний заклад «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що позивачем не доведено, що її заява про звільнення за власним бажанням була написана під тиском керівництва ОКЗ «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер», а також помилковим є висновок суду про те, що при скороченому терміну попередження про звільнення позивачка мала вказати поважні причини для цього, однак вона цього не зробила, чого безпідставно не врахував суд першої інстанції. До того ж, позивачка неодноразово порушувала свої посадові обовязки та трудовий розпорядок в установі, з приводу чого відповідач проводив відповідні розслідування і станом на момент її звільнення за власною ініціативою з нею мав бути розірваний договір за систематичне невиконання трудових обовязків без поважних причин, але враховуючи прохання позивачки про звільнення за власним бажанням відповідач пішов їй на зустріч, внаслідок чого вона уникла відповідальності за винні дії.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача ОКЗ «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та третьої особи ОСОБА_5 про задоволення апеляційної скарги і пояснення позивача ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_9 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 17 вересня 2013 року позивач ОСОБА_4 працювала у відповідача на посаді реєстратора медичного госпрозрахункового відділення, а потім наказом головного лікаря від 13 листопада 2015 року за № 63-к на підставі особисто поданої нею заяви, датованої цим же числом, її того ж дня, тобто 13 листопада 2015 року, про що вона вказала в заяві, було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.5, 32, 33).

Наказ про припинення трудового договору був доведений до відома позивача 13 листопада 2015 року, про що свідчить її особистий підпис у наказі (а.с.32).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив порядок звільнення позивача з роботи за ст.38 КЗпП України, тобто за ініціативою працівника, так як чинне трудове законодавство передбачає можливість розірвання трудового договору з працівником за власним бажанням у строк, про який просить працівник, без дотримання двохтижневого строку попередження при наявності поважних причин, тобто через неможливість продовжувати роботу, чого у випадку з позивачкою виконано не було.

Також суд вважав доведеним факт наявності напружених стосунків між сторонами на момент звільнення позивача, для зясування яких остання зверталась до різних органів, до компетенції яких входить їх вирішення.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Також Пленум Верховного Суду України у п.12 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9 розяснив, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Аналіз наведених норм права та з урахуванням встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що звільнення ОСОБА_4 із займаної посади 13 листопада 2015 року, про що зазначено у її заяві, яка була нею подана того ж дня, тобто 13 листопада 2015 року, є порушенням ст. 38 КЗпП України, оскільки за таких обставин відповідач повинен був розірвати з нею трудовий договір у разі, коли заява про звільнення з роботи за власним бажанням була б зумовлена неможливістю її продовжувати роботу, тобто при наявності поважних причин, а за звичайних обставин трудовий договір з працівником мав бути розірваний власником або уповноваженим ним органом через два тижні з дня письмового попередження про це.

Однак, подана позивачем 13 листопада 2015 року заява про звільнення за власним бажанням того ж дня не містить ніяких посилань на неможливість її продовжувати роботу, що давало б відповідачу підстави звільнити її у строк, про який вона просила у поданій нею заяві, а не з двотижневим відпрацюванням, коли б у разі потреби у неї була б можливість відкликати заяву на звільнення.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, правильно встановивши характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку і про наявність напружених стосунків між сторонами на момент звільнення позивача.

Зокрема, ОСОБА_4 неодноразово зверталась з доповідними заявами до головного лікаря ОКЗ «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» з приводу порушення її трудових прав та незадовільних умов праці, в яких ще у жовтні 2015 року просила припинити вороже ставлення до неї та не тиснути на неї з метою подати заяву про розірвання трудового договору, а також з аналогічних питань вона зверталась і до управління Держпраці у Сумській області та управління охорони здоровя Сумської обласної державної адміністрації (а.с.8-14, 15, 16, 17).

У звязку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про недоведеність фактів порушення трудових прав позивача при її звільненні, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що за час роботи позивачка неодноразово порушувала свої трудові обовязки без поважних причин, у звязку з чим головним лікарем установи були підготовлені накази від 11 листопада 2015 року за № 75 АД та від 13 листопада 2015 року за № 63-к про притягнення її до дисциплінарної відповідальності і звільнення з роботи 13 листопада 2015 року за п.3 ст.40 КЗпП України, що не було реалізовано, так як позивачка подала заяву на звільнення за власним бажанням з метою уникнення відповідальності за винні дії, що не може розцінюватись як примус до цього і не позбавило відповідача права звільнити її за винні дії з підстав, передбачених ст.38 КЗпП України, до закінчення встановленого у цьому законі строку, є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки наявні у справі докази переконливо свідчать про те, що бажання позивачки звільнитись 13 листопада 2015 року було викликано тим, що в противному разі її звільнили б за порушення дисципліни, обставини чого вона заперечувала, враховуючи також і наявність між сторонами напружених відносин, а відтак, був порушений і порядок її звільнення за ст.38 КЗпП України.

Крім того, на відсутність у позивачки бажання за власною ініціативою звільнятись з роботи вказують і обставини того, що вже на 12-й день після цього (25 листопада 2015 року) вона подала до суду позов про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилань та такі порушення норм законодавства, що б могло бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 комунального закладу «Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -