Дата документу 09.03.2016
Справа № 334/7904/15-ц
Провадження № 2/334/341/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Дубини Л.А., при секретарі Філіпповій Ю.В., за участю адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину (договору дарування) недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору дарування, який було укладено між ними 27.11.2004 року і відповідно до умов якого, вона подарувала відповідачці 2/3 часток жилого будинку №9 по вул.. Зерновій у м. Запоріжжі.

Позивачка у заяві зазначає, що з часу укладення договору дарування і до теперішнього часу вона проживає у вказаному будинку, несе витрати по його утриманню.

Позивачка просить суд визнати недійсним Договір дарування від 27.11.2004 року, з підстав, що він був укладений під впливом тяжкої для неї обставини, а саме, що на момент укладання договору позивачка припинила спілкування з єдиним сином, який пішов з дому і його місце перебування не було відоме до 2015 року. Дана обставина пригнітила її, вона перебувала у депресивному стані, переживала за своє майбутнє. Крім того, вона страждає на ряд хронічних захворювань, що викликало в неї тривогу за занепокоєння за своє життя, а тому вона звернулася до відповідачки з пропозицією укладання договору дарування, а та мала у свою чергу, забезпечувати її матеріально та надавати фізичну допомогу.

10.11.2015 року, до початку судового розгляду даної справи, позивачка ОСОБА_2 подала до суду уточнену позовну заяву, скориставшись правами позивача відповідно до ст. 27,31 ЦПК України не тільки доповнила, а й змінила підстави заявлених позовних вимог, і просила суд визнати недійсним Договір дарування від 27.11.2004 року з тих підстав, що укладаючи цей договір вона, позивачка, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, що вона мала намір укласти з відповідачкою не Договір дарування, а Договір довічного утримання, т.я. вона потребувала сторонньої допомоги та матеріального забезпечення, а відповідачка зобовязувалась матеріально забезпечувати її та надавати іншу фізичну допомогу.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що якби, відповідачка не обіцяла доглядати за нею, матеріально забезпечувати та надавати іншу допомогу, то вона ні в якому б разі не укладала б з нею договору дарування, тобто вона помилялася щодо правової природи договору.

Свої доводи позивачка обгрунтовує тим, що договір який створює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди.

Крім того, позивачка вважає, що нею не пропущено строк позовної давності, т.я. про порушення свого права вона дізналася у травні 2015 року, коли отримала від відповідачки документи необхідні для оформлення субсидії на оплату комунальних послуг у органах соціального захисту населення, в тому числі і Договір дарування від 27.11.2004 року .

У судовому засіданні позивачка та її адвокат підтримали як первісні позовні вимоги так і змінені, з підстав викладених у позові, і просили суд визнати недійсним Договір дарування від 27.11.2004 року.

Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні, т.я. ці вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

Відповідачка ОСОБА_3 пояснила суду, що Договір дарування був укладений з ініціативи ОСОБА_2, ніяких домовленостей щодо матеріального забезпечення останньої не було, т.я. в силу сімейних обставин вона не мала можливості доглядати за ОСОБА_2 та утримувати її, а фізичну допомогу вони з чоловіком надавали і до укладення цього договору, періодично, лише на прохання позивачки, т.я. та доводиться їй двоюрідною тіткою.

Після укладення Договору дарування, сам договір та всі документи на будинок зберігалися в неї, т.я ОСОБА_2 приховувала від сина та знайомих факт укладання такого договору.

Крім того, відповідачка та її представник просять застосувати строки позовної давності, т.я. на їх думку, позивачці було відомо який договір вона уклала і наслідки його укладання, а отже, звернулася до суду з даним позовом поза межами встановлених законом строків давності.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, думку адвоката, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено, що 27.11.2004 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено Договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3; Л.В. прийняла у дар 2/3 частини жилого будинку №9 по вул..Зерновій у м. Запоріжжі ( стара адреса , вул.. Червоної Кінноти, б. 50-а), які знаходяться на земельній ділянці площею 667 кв.м., і які належали дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності №576 від 02.07.1962 року. Даний договір посвідчено нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за р. №4-1611. ( а.с.5)

20.12.2004 року ОП ЗМБТІ здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 ( а.с. 6)

Відповідно до п.7 Договору дарування у вищезазначеному будинку встановлено сервітут щодо ОСОБА_2 згідно якого вона має право проживання у будинку, 2/3 частини якого даруються.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як слідує зі змісту п.1 Договору дарування ОСОБА_2 уклала цей договір перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала відповідачці належне їй майно.

У п.15 Договору дарування сторони підтвердили, що укладання договору відповідає дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного договору.

Позивачка доводить перед судом, що вона помилялася щодо правової природи договору, намір на укладення якого вона мала, а саме, вона мала на увазі укладання Договору довічного утримання, а крім того, вона перебувала у такому морально-психологічному стані, що змусило її укласти цей договір на вкрай невигідних умовах, і за інших умов вона б такий договір не укладала б.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом установлено, що ОСОБА_2, на момент укладання Договору дарування була особою похилого віку (1934 рік народження), між тим, мала самостійний дохід у вигляді пенсії (а.с.46-57), і як сама пояснила суду, не мала необхідності у сторонньому догляді.

Суду не надано доказів, які б доводили, що захворювання, на які страждає позивачка (а.с.15) позбавляють її можливості самостійно себе обслуговувати та вона потребує стороннього догляду.

Мотивом укладення Договору дарування, як пояснила сама позивачка у суді, стали неприязні стосунки між позивачкою та її сином ОСОБА_5, який одружився без її на те згоди, і вона, ОСОБА_2, не бажала аби її майном могла б користуватися дружина сина і приховувала від нього, що уклала з ОСОБА_3 даний договір.

Наявність неприязних стосунків між матірю та ним, ОСОБА_5, останній підтвердив у судовому засіданні, будучи допитаним у якості свідка.

З показів свідка ОСОБА_6 вбачається, що приблизно у 2002 році ОСОБА_2 зверталася до неї з пропозицією, що вона на неї «перепише будинок», а та буде її доглядати, але не обговорювалося чи це буде договір дарування, чи договір довічного утримання, питання лише було « переписати будинок» і доглядати за нею.

З показів свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вбачається, що відповідачка рідко навідувала ОСОБА_2, а допомогу з утримання будинку, його ремонту, утримання прибудинкової території надавали сусіди.

Суд вважає субєктивною думку свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, що позивачка, потребувала сторонньої допомоги та матеріального забезпечення, т.я. вона є особою похилого віку, а ОСОБА_3, отримавши у дар жилий будинок зобовязана утримувати позивачку. При цьому нікому зі свідків про обставини укладання даного договору нічого невідомо.

Разом з тим, покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 суперечать показам самої позивачки, яка пояснювала, що вона сама себе забезпечувала і необхідності надання їй сторонньої допомоги не було, і лише у останні роки 2014-2015, у звязку зі значним підвищенням вартості комунальних послуг, вона звернулася до відповідачки з пропозицією сумісного утримання частини будинку у якій вона проживала.

Крім того, позивачка протягом судового розгляду наполягала на тому, що всі роботи, які виконувалися відповідачкою та її чоловіком, повязані з доглядом за будинком, прибудинковою територією вона їм оплачувала.

Відповідачка не заперечувала, що ОСОБА_2 неодноразово наполягала на тому, щоб оплатити надану їй фізичну допомогу ( з обрізки дерев біля будинку, ремонту водогону, ремонту будинку, тощо ), але вона разом з членами своєї родини надавали позивачці допомогу безоплатно, і лише з тих підстав, що ОСОБА_2 доводилася їй двоюрідної тіткою і більше немає нікого з рідних, хто б міг їй допомогти доглядати за будинком та городом.

Відповідачка не заперечувала, що позивачка самостійно сплачувала послуги за спожиту електроенергію, водо- і газопостачання. Вона ж, відповідачка, сплачувала земельний податок, як власник будинку. Така форма розрахунків буда зручна для них обох, т.я. ОСОБА_2 мала пільги по оплаті комунальних послуг та мала можливість оформити на них субсидію в органах соціального захисту населення.

Судом не встановлено, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 існували будь-які домовленості щодо матеріального забезпечення та довічного догляду. Дії сторін у договорі не свідчать про намір позивачки отримувати від відповідачки матеріальне забезпечення та догляд, а відповідачка не мала наміру такі надавати.

Так, само в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження і доведення доводи позивачки, що після укладання Договору дарування ОСОБА_3 якийсь час виконувала обовязки по її утриманню і забезпеченню, суду не надалося можливим установити ні період надання такої допомоги, ні у якій формі це здійснювалося.

Тому у суду відсутні підстави вважати, що позивачка на момент вчинення правочину помилялася щодо його правової природи та наслідків.

Щодо вчинення правочину під впливом тяжкої обставини для позивачки, то такі також не знайшли свого доведення.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як установлено судом позивачка не спілкувалася з сином з 1999 року через неприязні стосунки між ними. Похилий вік та наявність захворювань, на думку суду, не свідчать про безпорадність ОСОБА_2 та збіг тяжких обставин для неї, т.я. відсутні докази, які б доводили впив наявних у позивачки захворювань на її фізичний та морально-психологічний стан.

Позивачка не довела, що за відсутності цих обставин вона б не уклала з відповідачкою оспорюваний договір дарування.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що під час укладання Договору дарування 27.11.2004 року волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивачка не помилялася щодо правової природи договору дарування і не укладала його під впливом тяжкої обставини.

Відповідачка заявила суду про застосовування строків позовної давності, т.я. вважає, що позивачка звернулася до суду поза межами встановлених законом строків.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту договору випливає, що укладаючи його позивач перебувала при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала відповідачці належне їй майно.

У п.15 Договору дарування сторони підтвердили, що укладання договору відповідає дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного договору.

Суд дійшов висновку, що позивач під час укладання Договору дарування не помилялася щодо його правової природи та наслідків, він не був укладений під впливом тяжкої обставини, а тому перебіг строку позовної давності почався саме з 27.11.2004 року, і на час звернення з даним позовом до суду - 31.08.2015 року, збігли строки позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 10 та ст.. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 10,11, 60, 212-213 ЦПК України, ст.ст. 203,215, 229,233, 251,257,261,267 ЦК України, суд, -

В и р і ш и в :

В і д м о в и т и у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину (договору дарування) недійсним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Дубина Л. А.