У Х В А Л А

10 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року, рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2014 року в справі за позовом Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої ділянки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року, позов Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області задоволено, зобов'язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, що розташована за адресою Дніпропетровська облать, Петриківський район смт Курилівка вулиця Крутогорна загальною площею 0,0303га, зобов'язано ОСОБА_4 привести вказану земельну ділянку у первісний стан, стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року залишено без змін.

30 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року та рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2014 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 89, 152, 153, 158 ЗК України, статті 70 Закону України «Про землеустрій», статей 20, 21, 24, 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 додав постанову Вищого господарського суду України від 13 травня 2015 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 13 січня 2016 року та постанову Верховного Суду України від 22 листопада 2010 року (справа №3-27гс10).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанцій, які, встановивши, що ОСОБА_4 самовільно зайнято земельну ділянку розміром 0,0303 га, дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову та зобов'язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

В ухвалі Вищого господарського суду України від 13 травня 2015 року, наданій заявником для порівняння, суд визнав обґрунтованим рішення суду першої інстанції, який, встановивши факт самовільного використання спірної земельної ділянки ПФ «Валентина», застосував до спірних відносин положення статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_127/ed_2014_12_28/pravo1/T030963.html?pravo=1>», статті 125 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 126 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588697/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 212 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1282/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1> й зобов'язав ПФ «Валентина» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. Крім того, встановивши, що відповідач самочинно реконструював об'єкт без належно затвердженого проекту, право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій розташовано спірний об'єкт нерухомості, не оформив, а сам по собі дозвіл на реконструкцію кафе, в розумінні статті 125 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1>, яка визначає момент виникнення права користування земельною ділянкою, не свідчить про те, що у відповідача виникло право користування відповідною земельною ділянкою, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про зобов'язання відповідача привести земельну ділянку у попередній стан.

Порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2010 року (справа №3-27гс10) викладено правовий висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», статей 124, 125, 126 ЗК України обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України висновку, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України прийнято цю постанову, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої ділянки за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року, рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко