Номер провадження: 22-ц/785/498/16
Головуючий у першій інстанції Буран О. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С. Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Мале підприємство «КВИ», третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, Петрушенко Т.А. про визнання договорів купівлі - продажу нежитлових приміщень недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Малого підприємства «КВИ», третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, Петрушенко Т.А. про визнання договорів купівлі - продажу нежитлових приміщень недійсними в зв'язку з відсутністю її вільної згоди на відчуження спільного майна подружжя з посиланням на ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України (т.1, а.с. 2-3). В процесі розгляду справи (на стадії відкритого судового розгляду) позовні вимоги було доповнено та змінено. В обґрунтування змінених позовних вимог позивачка посилалася на те, що за час її перебування у шлюбі з ОСОБА_6, ними сумісно з ОСОБА_2, який на той час був батьком дружини її сина, ОСОБА_9 - ОСОБА_10, було придбано спірні нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Вказані приміщення здавалися в оренду та вона, як співвласник, отримувала дивіденди. У 2008 році померли її близькі родичі: батько ОСОБА_11 та брат ОСОБА_12 Їх втрата здійснила на позивача великий вплив, внаслідок якого вона тривалий період знаходилася у пригніченому стані. Саме у вказаний час, її чоловік, ОСОБА_6 сумісно зі сватом ОСОБА_2, скориставшись її психічним станом, пов'язаним з втратою близьких людей, ввели її в оману, примусивши підписати документ, значення якого вона під впливом психічного стану та омани, не розуміла. Лише у грудні 2013 року, після того, як її чоловік відмовив їй у виплаті дивідендів, їй стало відомо, що нею була підписана згода на відчуження спірних нежитлових приміщень, які набувалися ними під час шлюбу за спільні гроші та які належали їм на праві спільної сумісної власності. Після цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, переслідуючи свої корисні цілі, відчужили за договором купівлі-продажу спірні будівлі зятю ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який є чоловіком другої дочки ОСОБА_2 - ОСОБА_13. Відчуження вказаних нежитлових приміщень суперечить інтересам позивача, тому як у неї не було жодних намірів, пов'язаних з вчиненням вказаних дій. Експлуатація вказаних будівель є джерелом її доходу сумісно з мінімальною пенсією. В подальшому, два місяці поспіль, ОСОБА_3 провів відчуження спірних нежитлових приміщень за договором купівлі-продажу МП «КВИ», засновником та власником якого є ОСОБА_2, тобто відчуження спірного майна між родичами (сватами та зятем) та за незначний час повернення спірного майна у власність первісному співвласнику ОСОБА_2 було проведено з метою її омани та позбавлення власного майна. Позивачка просить визнати вказані договори недійсними та витребувати на її користь спірне майно. Водночас позивач, посилаючись на те, що про вказані обставини їй стало відомо у грудні 2013 року, просить поновити їй строк для звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів. Правовою підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними вказано ст. ст. 230, 256, 261 ЦК України (т.2, а.с.24-25).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 від 29.07.2008 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_6, з однієї сторони та ОСОБА_3, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрований в реєстрі за №367 та визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 від 30.09.2008 року, укладений між ОСОБА_3, з однієї сторони, та Малим підприємством «КВИ», з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрований в реєстрі №1446 (т.2, а.с.57-59).

17.08.2015 року представником ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року. В обґрунтування представник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, представник посилається на те, що судом було прийнято заяву позивача про зміну предмету позову вже на стадії судового розгляду, після допиту свідків та встановлення фактичних обставин. Крім того представник посилається на те, що судом були порушенні норми процесуального права при допиті свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_14 Також представник апелянтів - відповідачів по справі вказував, що судом першої інстанції було допущено перекручення його пояснень в тексті рішення. Крім того, посилався на те, що судом необґрунтовано було поновлено строк позовної давності, оскільки жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску, позивачем не надано. Також представник посилалася на те, що суд неправомірно відмовив у призначенні судової психіатричної експертизи, оскільки по такий категорії справ призначення такого виду експертизи є обов'язковим. Також представник зазначила, що судом в рішенні не наведено жодного доказу введення позивача в оману, а посилання суду на те, що відповідачі скористалися її подавленим станом, може відноситися лише до ст.225 ЦК України, а не як ні ст.230 ЦК України. Просила скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову та скасувати заходи по забезпеченню позову (т.2, а.с.72-78).

17.08.2015 року ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року. В обґрунтування апелянт посилається на те, що вона незгодна з рішенням в частині критичної оцінки її доводів, що вона не усвідомлювала значення своїх дій при підписанні заяви від 24.07.2008 року, у зв'язку з відсутністю об'єктивних доказів. Також апелянт незгодна з відмовою у задоволені вимоги щодо витребування належної їй ? частини майна. Також апелянт посилається на те, що відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року вона є власницею ? частини нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та вказана ідеальна частка може бути витребувана на її користь (т.2, а.с.90-91).

13.10.2015 року ОСОБА_5 було подано заяву про відмову від апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року (т.2, а.с.111).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.10.2015 року було прийнято відмову ОСОБА_5 від апеляційної скарги та закрито апеляційне провадження в цій частині (т.2, а.с.117-119).

13.10.2015 року представником ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 було подано клопотання про призначення по справі комплексної судової психолого - психіатричної експертизи (т.2, а.с.112-114).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.10.2015 року було задоволено клопотання та призначено по справі комплексну судову психолого-психіатричну експертизу (т.2, а.с.122-124).

24.12.2015 року до суду надійшов висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №6423.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, Малого підприємства «КВИ» апеляційну скаргу підтримала.

Представники ОСОБА_6, ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

В процесі розгляду справи оголошувались перерви, викликався та надавав пояснення судовий експерт.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, які з'явились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності законних підстав для поновлення строку позовної давності та задоволенні позовних вимог. Зокрема, приймаючи рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не мала намірів відчужувати належні їй на праві спільної сумісної власності нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, отримувала до грудня 2013 року дивіденди за здачу вказаних нежитлових будівель в оренду, у період липень 2008 року у зв'язку зі смертю близьких, батька та брата знаходилася в подавленому стані та була введена в оману щодо дійсної мети підписаного нею 24.07.2008 року документу - заяви про згоду власному чоловіку, ОСОБА_6 на продаж 1/2 частини спірної нежилої будівлі, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрованої в реєстрі за №303. При цьому суд посилався на ст.ст.215, 369, 203, 225, 229, 230 ЦК України та ст.65 СК України.

Між тим, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, зокрема не відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України. Так, виходячи з вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Більшість вказаних питань не було вирішено судом першої інстанції під час прийняття рішення по справі. При цьому відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На вказані обставини також зверталась увага суддів в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Визначаючи предмет апеляційного перегляду та його межи колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

Позов було подано до Малиновського районного суду м. Одеси 19.05.2014 року та після усунення недоліків 22.05.2014 року суддею Бураном О.М. за ним було відкрито провадження (т.1, а.с. 21), призначено попереднє судове засідання на 16.06.2014 р.

Як вбачається з матеріалів справи підготовчі дії вчинялись судом до 23.06.2015 року. Ухвалою суду від 23.06.2015 р. справу були призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.07.2015 р. (т.1, а.с. 320).

Згідно з ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд під час проведення попереднього судового засідання, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову. Як звертав увагу Верховний Суд України в постанові Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» N 5 від 12.06.2009 року, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду. При цьому уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Судом першої інстанції було прийнято до розгляду зміну до позовної заяви, яка була подана позивачкою з посиланням на ст. 31 ЦПК України (т.2, а.с. 24-25), та в якої на відміну від первинного поданого позову, в якому сторона посилалась на такі фактичні обставини - стресовий стан, постійну емоціональна подавленість, що мало наслідком не усвідомлення власних дій та неможливість керувати ними (т.1, а.с. 2 оборот); правову підставу - ст. 225 ЦК України (т.1, а.с. 3), було також внесено, крім вищевказаних посилань, також посилання на факт омани (т.2, а.с. 24 оборот), та посилання на ст. 230 ЦК України (т.2, а.с. 25).

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції посилався на ст.ст. 225, 229, 230 ЦК як на підставу для часткового задоволення позовних вимог (т.2, а.с. 59). Надаючи оцінку як посиланням позивачки на стан який не дозволяв їй усвідомлювати та керувати власними діями при наданні згоди на відчуження подружнього майна (т.2, а.с. 58, оборот, абз 7), так і на оману з боку відповідачів (т.2, а.с. 58 оборот, абз. 9, т. 2, а.с. 59, абз. 3), суд першої інстанції припустив ще і логічну та правову помилку, зокрема вказавши, що він критично оцінює доводи позивачки про те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій через її подавлений стан тощо (т.2. а.с. 58 оборот, абз. 12), та одночасно встановив, що через наявність цього стану вона була введена в оману (т.2, а.с. 59, абз. 3).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, колегія суддів, з врахуванням роз'яснень п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» N 5 від 12.06.2009 р. приходить до висновку, що слід надавати оцінку всім фактичним підставам позову (нездатність усвідомлювати власні дії та керувати власними діями в момент вчинення правочину, наявність обману), що був заявлений в суді першої інстанції. При цьому апеляційний суд в зв'язку з допущеними порушеннями судом першої інстанції приймає власне рішення, але в межах підставами та предмету заявлених позивачем в суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

В контексті визначених підстав та предмету колегія суддів встановлює наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21.09.1968 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 3053. При реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище позивача - «ОСОБА_5» було змінено на прізвище чоловіка «ОСОБА_5» (а.с. 7).

20.09.1996 року їх син, ОСОБА_9 зареєстрував шлюб з донькою ОСОБА_2, який є стороною спірного договору, - ОСОБА_10 у відділі реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 977. При реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище ОСОБА_10, було змінено та їй було привласнено прізвище чоловіка «ОСОБА_10» (а.с. 49).

14.10.2007 року донька ОСОБА_2 - ОСОБА_13, зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 у міському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №1847 (а.с. 47).

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули сумісно з ОСОБА_2 в рівних частках по 1/2 частині права власності на нежилі будівлі, загальною площею 1243,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року, яке вступило в законну силу 02.01.2008 року (справа № 2-8493/2007) (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_11, про що було зроблено актовий запис № 1866 та видано свідоцтво про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача ОСОБА_12, про що було зроблено актову запис № 4382 та видано свідоцтво про смерть від 20.09.2008 року, (а.с. 12).

24.07.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. було посвідчено згоду від імені ОСОБА_5 на відчуження ОСОБА_6 1/2 частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

29.07.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 367 (а.с. 11).

30.09.2008 року між ОСОБА_3, з однієї сторони та МП «КВИ», від імені якого діяв власник ОСОБА_2, з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрований в реєстрі за №1446 (а.с. 85).

Оцінюючи обґрунтованість заявлених позовних вимог колегія суддів зауважує, що згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно вимог ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Положення ст. 203 ЦК України знаходять свій розвиток у спеціальних статтях, які встановлюють підстави для визнання правочину недійсним, зокрема ст.ст. 225, 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Відповідно до п.16 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Суд першої інстанції не уточнивши підставу позову, прийняв на стадії судового розгляду доповнення підстав позову та незаконно відмовивши у призначенні судової експертизи, при цьому не врахував наступне. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п.п. 5, 14 постанови «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» N 8 від 30.05.1997 року, що призначення експертизи в цивільних справах допускається як під час судового розгляду, так і в процесі підготовки до нього. У разі коли необхідність експертного висновку обумовлена обставинами, викладеними у позовній заяві, чи поданими доказами, суддя має призначати експертизу, як правило, при підготовці справи до судового розгляду, враховуючи при цьому думку осіб, які беруть участь у справі. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Вказане порушення було усунуто судом апеляційної інстанції шляхом призначення експертизи.

24.12.2015 року до суду надійшов висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №6423. Відповідно до висновку ОСОБА_5 під час надання згоди на укладення договору купівлі-продажу нежилих будівель, укладеного 29.07.2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони, який зареєстрований в реєстрі за №367 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., а також на момент підписання цього договору будь-яким хронічним або тимчасовим хворобливим психічним розладом (хворобою), розладом зрілої особистості, природженим або придбаним розумовим недорозвиненням (зниженням) не страждала, не виявляла якого-небудь іншого психічного (у тому числі депресивного) хворобливого психічного розладу, ознак якісно зміненої і афективно судженої свідомості, тому повною мірою (тобто абсолютно) могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. У ОСОБА_5 немає будь-яких індивідуально-психологічних особливостей особистості (інтелектуальних, характерологічних, емоційно-вольових, мотиваційних та інших), які могли б чинити істотний вплив на її поведінку в момент вчинення дії, що має юридичне значення - підписання згоди на укладення договору купівлі-продажу нежилих будівель, укладеного 29.07.2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони, який зареєстрований в реєстрі за №367 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А.. ОСОБА_5 в момент підписання згоди на укладення договору купівлі-продажу нежилих будівель, укладеного 29.07.2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони, який зареєстрований в реєстрі за №367 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., не знаходилась в емоційному стані (стані сильного душевного хвилювання, стресовому стані), який мав би істотний вплив на її здатність сприймати обставини, що мають значення для справи (т.2, а.с. 129-143).

Висновок експертів, які діяли комісійно, узгоджується з поясненнями приватного нотаріуса Т.А. Петрушенко, яка, знаючи всіх учасників оспорюваних правочинів, підтвердила відсутність будь-якого психічного стану, який би не дозволяв позивачці керувати своїми діями та розуміти їх наслідки (т.1, а.с. 265).

Наявний в матеріалах справи висновок спеціаліста № 4 в області судової - медичної експертизи лікаря - судового медика ОСОБА_16 (т. 2, а.с. 180-186) не спростовує висновків комісійної судової експертизи, та робить акцент факторах, які знаходяться поза межами предмету доведення (наявність фізіологічних розладів). Між тим, позивачка посилалась на наявність певного неприродного стану внаслідок конкретних життєвих обставин, а не фізіологічних захворювань, а тому висновок спеціаліста взагалі не стосується предмету судового дослідження. При цьому тільки позивач в суді першої інстанції має право визначати підстави і предмет позову, і тільки в суді першої інстанції.

Відповідно належних доказів знаходження у стані, який охоплюється диспозицією ст. 225 ЦК України стороною позивача не надано. При цьому посилання позивача та окремих свідків на факти, які за загальним правилам, викликають негативні емоції (смерть близької людини) могли бути оцінені лише в контексті ст. 233 ЦК України, яка як підстава позову не кваліфікувалась та не заявлялась позивачкою, не була предметом судового розгляду в суді першої інстанції, а тому не може бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, а тому може бути заявлена в якості самостійного позову та стати предметом іншого цивільного провадження.

Щодо позовних вимог заявлених відповідно до ст.230 ЦК України, згідно з якою, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), то такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року (п. 20) правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Колегія суддів зауважує, що надання згоди на відчуження частки, є одностороннім правочином. При цьому, позивачка здійснювала підприємницьку діяльність, отже є людиною досвідченою, а здатність відрізнити нотаріальний бланк заяви від будь-якого іншого документу, а також оцінити його зміст з точки зору наслідків може будь-який пересичений громадянин.

Таким чином законні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині також відсутні. З врахуванням наведеного та виходячи з порядку застосування ст.ст. 203, 215 ЦК України, на що зверталась увага колегії суддів, підстав для визнання інших оспорюваних правочинів, що були укладені між сторонами також у суду першої інстанції не було. Так само відсутні підстави для витребування спірного майна на користь позивачки.

Крім того, поновлюючи позивачу строк позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що строк на звернення до суду ОСОБА_5 був пропущений з поважних причин, тому як про порушення її прав та інтересів позивачу стало відомо в грудні 2013 року. З посиланням на пояснення відповідача, ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_14, суд першої інстанції поновив позивачу строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів. Погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки вони протирічать обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 28 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року, до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання позивачкою дивідендів та припинення їх отримання у грудні 2013 року. Посилання позивача на те, що після цього вона припинила подружні стосунки з відповідачем ОСОБА_6 також не підтверджуються матеріалами справи, отже пояснення свідків ОСОБА_6 - чоловіка позивача та ОСОБА_14 родички позивачки не є належними доказами. Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що звернення позивачки до суду саме у 2014 році було викликано зміною життєвих обставин у житті родини, зокрема розлученням її сина - ОСОБА_9 та доньки відповідача - ОСОБА_10 та початком багаточисленних судових процесів щодо розподілу спільного майна (справи № 520/3202/13-ц, № 1512/2523/2012, № 520/3105/14-ц, № 522/21934/13ц, № 520/5788/13-ц, № 520/8401/14-ц, № 520/6562/14-ц, т. 2, а.с. 189-211).

Окремо колегія суддів вважає за необхідним зауважити, що відчуження об'єкту нерухомого майна (в контексті стану на який посилалась позивачка) є дією, наслідки якої позивачка могла усвідомити відразу після закінчення стану, на існування якого посилалась позивачка (якщо він мав місце). Разом з тим, до суду позивачка звернулась лише в травні 2014 року, тобто через 6 років після надання відповідної згоди. Таким чином строк позовної давності в межах обох складів оспорюваних правочинів пропущений, а будь-яких підстав для його поновлення у суду першої інстанції не було.

Як роз'яснив ВСУ в п. 11 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 р. - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки позовні вимоги не обґрунтовані та недоведені колегія суддів при прийнятті нового рішення відмовляє по суті заявлених позовних вимог, а не в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, колегія суддів на підставі п.1,3,4 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове рішення. При цьому окрема ухвала щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не приймається, оскільки вони, в тому числі, були підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки рішення апеляційного суду набирає законної сили в момент проголошення, в задоволенні позову було відмовлено, законних підстав для збереження введених судом першої інстанції заходів по забезпечення позову (арешту на нежитлові будівлі, загальною площею 1243,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1), які були введені ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Бурана О.М. від 22.05.2014 року не має. Відповідно колегія суддів скасовує вказані заходи.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Мале підприємство «КВИ», третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, Петрушенко Т.А. про визнання договорів купівлі - продажу нежитлових приміщень недійсними, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову (арешт на нежитлові будівлі, загальною площею 1243,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1), які були введені ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Бурана О.М. від 22.05.2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова