У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - Станкевича В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене без всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає про помилковість висновку місцевого суду щодо пропуску строку позовної давності та пояснює, що укладеними між Банком та відповідачкою кредитним договором передбачений п'ятирічний термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, пені та штрафів за ним. Вказує, що перебіг строку позовної давності розпочався з 11.09.2007 року (наступний день після спливу строку виконання кредитного договору) та закінчився 11.09.2012 року, проте ще до його закінчення, а саме 18.07.2012р. відповідачка звернулась до Банку із заявою про визнання заборгованості. Доводить, що оскільки ОСОБА_3 вчинила дії по визнанню боргу в межах строку позовної давності, то він перервався і розпочався спочатку та, відповідно, спливає 18.07.2017 року. Покликаючись на невірне тлумачення судом першої інстанції правових норм та помилкове їх застосування, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 08 березня 2006 року між сторонами було укладено договір № DNH4КР87890132, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 1482 гривні зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості строком на 18 місяців.

Вказаний договір являє собою Заяву, яка була підписана відповідачкою, та Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (а.с. 5, 6-9).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання відповідачем умов кредитного договору і, як наслідок, утворення заборгованості, сума якої відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 06 листопада 2015 року склала 33 268,58 грн. та включала в себе: 927,65 грн. заборгованості за кредитом; 8 178,28 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом; 22 102,24 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1560,41 грн. штрафу(процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції, врахувавши ____________________________________________________________________________

Справа № 559/2947/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Ралець Р.В.

Провадження № 22-ц 787/711/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності, вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду.

На підтвердження даного висновку в рішенні наведені відповідні мотиви та докази, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що 08 березня 2006 року ОСОБА_3 отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 1482 гривні строком на 18 місяців до 10 вересня 2007 року включно зі сплатою за користування кредитом 2,09% в місяць(а.с.5 ).

Договір оформлений у вигляді заяви позичальника № DNH4KRS87890132 від 08.03.2006 року, де зазначено, що з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам("Розстрочка"), ("Стандарт") позичальник ознайомлений.

У листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 33 268,58 грн., яка складається із: 927,65 грн. заборгованості за кредитом; 8 178,28 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом; 22 102,24 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 560,41 грн. штрафу (процентна складова)

Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору, встановлено термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені тривалістю у п»ять років.

Як вбачається з матеріалів справи, перебіг строку позовної давності за вимогами про стягнення боргу за кредитним договором почався 11 вересня 2007 року - по закінченню строку виконання кредитного договору, та закінчився 11 вересня 2012 року.

В судовому засіданні суду першої інстанції сторона відповідача заявила клопотання про застосування строків позовної давності.

Отже, звернення із позовною заявою про стягнення заборгованості 19 листопада 2015 року відбулося поза межами строку позовної давності, у зв'язку з чим відмова суду першої інстанції в її задоволенні з наведених підстав є цілком законною та обґрунтованою.

Згідно ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про переривання строку позовної давності у зв'язку з подачею відповідачкою заяви про визнання боргу. На підтвердження таких посилань Банком додано копію заяви про визнання боргу в сумі 16 537,57 грн. (а.с. 40). В суді першої інстанції відповідачка заперечила наявність у неї будь-якої заборгованості станом на липень 2007 року і повідомила, що працівники банку запевнили про повне виконання нею зобов»язань за кредитним договором.

Разом з тим, для спростування доводів відповідачки банк не подав до суду першої інстанції долучену до апеляційної скарги копію заяви про визнання боргу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008р. роз'яснено, що за змістом п.6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. та п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів),

які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази

існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Судом встановлено, що долучена Банком до апеляційної скарги копія заяви ОСОБА_3 про визнання боргу від 18.07.2012 року, не подавалася до суду першої інстанції в якості доказу на підтвердження позовних вимог. У апеляційній скарзі не міститься жодних посилань на те, що вказаний документ не міг бути долучений до матеріалів справи під час розгляду справи в суді першої інстанції з об'єктивних поважних причин, і так само не зазначено про те, що судом було відмовлено у прийнятті та дослідженні даного доказу.

За таких обставин, зазначена заява не може оцінюватися судом апеляційної інстанції в якості доказу на підтвердження апеляційних вимог Банку.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов був поданий за межами строку позовної давності, а тому правомірно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Ухвалюючи законне рішення, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення невірно зазначив, що згідно матеріалів справи заборгованість за кредитним договором відсутня. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_3 щомісячно погашала заборгованість по своїх кредитних зобов'язаннях, починаючи від першого платежу і до вересня 2007 року. Станом на 06 листопада 2015 року заборгованість склала 33 268,58 грн. та включала в себе: 927,65 грн. заборгованості за кредитом; 8 178,28 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом; 22 102,24 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 560,41 грн. штрафу (процентна складова). Відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами зазначені в розрахунку дані.

У зв'язку з цим з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слід виключити посилання на те, що у відповідачки відсутня заборгованість за кредитним договором.

У відповідності до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних тільки формальних підстав.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Григоренко М.П.

підпис Рожин Ю.М.

Згідно:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.