У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, третя особа - Територіальна державна інспекція з питань праці у Полтавській області, про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_7 про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, 22 травня 2015 року він звернувся до ФОП ОСОБА_7 із заявою про звільнення, але дану заяву не було прийнято та не проведено звільнення та виплату всіх належних при звільненні сум. Оскільки його заява не була прийнята, він направив її поштою на адресу відповідача, але відповіді не отримав, тому змушений був звернутись до суду з позовом.

Посилаючись на те, що його не було звільнено з роботи, позивач просив суд винести рішення, яким зобов'язати ФОП ОСОБА_7 звільнити ОСОБА_6 з роботи з 22 травня 2015 року відповідно до ст. 38 КЗпП України у зв'язку зі зміною місця проживання та стягнути з відповідача кошти в сумі 16 975 грн, з яких: 3 250 грн - компенсація за невикористану відпустку, 325 грн за перебування на лікарняному, 2 500 грн - заборгованість із заробітної плати за квітень-травень 2015 року, 5 000 грн моральної шкоди та 4 000 грн витрат на правову допомогу.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 остаточно просив суд зобов'язати ФОП ОСОБА_7 сплатити на користь ОСОБА_6 кошти в сумі 2 784 грн компенсації за невикористану відпустку; 322 грн 75 коп. коштів за перебування на лікарняному; 1 871 грн 95 коп. заборгованості за невиплату заробітної плати; 4 389 грн 40 коп. коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи; 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 4 000 грн коштів, витрачених на правову допомогу, а всього 18 368 грн 10 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 перебуває у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_7, що підтверджується трудовим договором від 27 лютого 2013 року та записами у трудовій книжці. Трудовий договір укладений на невизначений строк.

З 19 травня 2015 року по 22 травня 2015 року ОСОБА_6 був відсутній на роботі, що підтверджується листком непрацездатності, повинен був приступити до роботи 23 травня 2015 року, але на роботу не вийшов.

Згідно із видатковими касовими ордерами ОСОБА_6 в період з грудня 2014 року по квітень 2015 року отримував заробітну плату.

30 червня 2015 року ФОП ОСОБА_7 направив ОСОБА_6 лист з проханням з'явитись на роботу для надання письмових пояснень з приводу відсутності на роботі.

Відповідач ФОП ОСОБА_7 не отримував заяви ОСОБА_6 про звільнення, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося позивачу без вручення.

Суди попередніх інстанцій, установивши, що згідно з видатковими касовими ордерами наданих відповідачем за січень-квітень 2015 року, ОСОБА_6 отримував заробітну плату, що також підтверджується підписами останнього про отримання коштів, дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні вимог про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати за указаний період.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказував, що з 19 травня 2015 року по 22 травня 2015 року перебував на лікарняному, 22 травня 2015 року подав заяву про звільнення у зв'язку із зміною місця проживання, у зв'язку з тим, що його не звільнили у цей день та не провели розрахунок із заробітної плати, просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку, кошти за перебування на лікарняному та моральну шкоду (а. с. 1-3). В уточнених позовних вимогах позивач вносив зміни до п. 4 прохальної частини позовної заяви (а. с. 65, 75).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за безпідставністю, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 11, 214, 215, 303, 309 ЦПК України на вказані вимоги позивача уваги не звернули, висновків з приводу наявності або відсутності підстав для їх задоволення не зробили, не перевірили порядок оплати праці позивача, чи відповідає такий положенням ст. 115 КЗпП України, як наслідок, дійшли передчасних висновків про відмову в цій частині в позові.

Відмовляючи у задоволенні позову про зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи та про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, суди попередніх інстанцій, установивши, що трудовий договір укладений на невизначений строк, заява про звільнення до роботодавця не надходила, на даний час трудовий договір не розірваний, вважали, що відсутні підстави для звільнення позивача з 22 травня 2015 року і у зв'язку із цим застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 3, 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Статтею 232 КЗпП України визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.

Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що припинення трудових відносин між сторонами спору регулюється Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, не перевірили: чи передбачено законом такий спосіб захисту прав та інтересів фізичних осіб, як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи та можливості сторін розірвати укладений договір у визначеному законодавством порядку.

У порушення ст. ст. 213-215 ЦПК України місцевий суд зазначених положень не врахував, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, на зазначені порушення уваги не звернув.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального та матеріального права в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи, про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному та моральної шкоди унеможливили встановлення фактичних обставин справи в цій частині, тому оскаржувані рішення судів в цій частині підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

У частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за січень-квітень 2015 року оскаржувані рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи, про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному та моральної шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук