Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2016 року /заочне/ місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю представника позивача ОСОБА_1Ю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності. У позові вказував, що 04.01.2003р. зареєстрував шлюб із ОСОБА_3, а в березні 2011р. за спільні кошти подружжя ними було придбано легковий-В автомобіль марки HYUNDAI білого кольору, модель SONATA, 2010р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Оскільки згоди щодо добровільного поділу спірного автомобіля між сторонами не досягнуто, а у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником такого вказано одноособово ОСОБА_3, з посиланням на ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України просить визнати за ним право власності на ? частину вказаного автомобіля.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд такі задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленою про судове засідання, повторно до суду не зявилась, причини неявки суду не повідомила, з моменту відкриття провадження по справі і до дня судового засідання письмового відзиву на позов не подала. Представник відповідачки ОСОБА_4 також в судове засідання не зявився, а вдруге подав заяву про відкладення розгляду справу у звязку із зайнятістю в іншому судовому засіданні в Перечинському районному суді. Однак, на підтвердження поважності своєї другої неявки не надав суду належних доказів своєї участі в іншому судовому засіданні, зокрема, представництва інтересів підсудного, відносно справи якого надано роздруківку з інтернет-сайту Перечинського районного суду. Відтак, на підставі ст.ст. 157, 169 ЦПК України судом ухвалено розглянути справу без участі відповідачки та її представника на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 04.01.2003р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одружились, про що в книзі реєстрації актів про одруження відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського МУЮ 04.01.2003р. зроблено запис за №2 та 31.03.2003р. видано свідоцтво про одруження серії 1-ФМ номер 062209.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ номер 869304 ОСОБА_3 є власником автомобіля - загальний легковий седан-В марки HYUNDAI, модель SONATA, білого кольору, 2010р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, дата першої реєстрації 18.03.2011р. В особливих відмітках свідоцтва зазначено, що ОСОБА_2 має право користуватися автомобілем.

Отже, право власності на спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 в період перебування у шлюбі із позивачем, що за відсутності доказів протилежного свідчить про придбання спірного автомобіля під час шлюбу за спільні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно ст.ст. 60, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вказаною нормою передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. До спільного майна подружжя відносяться придбані під час шлюбу будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не передбачено законом.

При цьому, при виникненні спору між колишнім подружжям з приводу придбаного за часів шлюбу майна доведення потребує визнання майна особистою приватною власністю, а не належність такого до спільної сумісної власності та, відповідно, джерела походження коштів на його придбання. Також, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України

РІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності- задоволити .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки HYNDAI білого кольору, модель SONATA 2010 року випуску , реєстраційний номер НОМЕР_2.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів..

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5М