Справа № 489/7168/15-ц
Номер провадження 2/489/305/16
РІШЕННЯ

Іменем України

12 квітня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач 1), ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі-відповідач 2 або ОСОБА_3 ВДВС), треті особи - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра", ОСОБА_4 про визнання права власності на частку земельної ділянки та зобов'язання зняти заборону відчуження та припинити обтяження,

встановив

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником 3/5 будинку на підставі договору купівлі-продажу. Земельна ділянка, на якій розташований будинок зареєстрована за відповідачем. Землю передано для обслуговування індивідуального житлового будинку, право власності на частку якого набув позивач.

Просив суд визнати за ним право власності на 3/5 частки земельної ділянки, яка перейшла до нього разом з придбанням будинку.

Ухвалою суду від 22.01.2016, занесеною до журналу судового засідання до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють вимоги щодо предмету спору залучено ПАТ "КБ "Надра", на користь якого накладено обтяження та ОСОБА_4, як власник інших 2/5 будинку.

18.02.2016 до суду позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. Просив суд залучити у якості відповідача ОСОБА_3 відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції та зобов'язати ОСОБА_3 ВДВС ММУЮ зняти заборону на відчуження земельної ділянки, що розташована за адресою: вул. 4 Лінія, 7 в м. Миколаєві та припинити відповідне обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 16.03.2016, занесеною до журналу судового засідання до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 ВДВС.

Представник позивача вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідач 1 в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини відсутності суду не відомо.

Представник відповідача 2 заперечувала проти задоволення вимог щодо зобов'язання ОСОБА_3 ВДВС зняти арешт. Вказала, що якщо особа вважає себе власником майна на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження щодо іншої особи, яка є боржником, може бути пред'явлено позов про визнання права власності і звільнення з-під арешту.

Треті особи в судове засідання не з'явилися.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2005 визнано дійсним договір купівлі-продажу 3/5 частки житлового будинку №7 по вул. 4 Лінія в м. Миколаєві. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частки житлового будинку №7 по вул. 4 Лінія в м. Миколаєві.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на 3/5 частки житлового будинку № 7 по вул. 4 Лінія в м. Миколаєві зареєстровано за позивачем.

Відповідно до Державного Акту на право приватної власності на землю, серії 1-МК №004378 відповідачу передана у приватну власність земельна ділянка, площею 852 кв. м. за адресою: вул. 4 Лінія в м. Миколаєві. Таке право відповідача підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2015.

Загальна площа всієї земельної ділянки під цілим будинком становить 0,0852 Га.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 на все його нерухоме майно накладено арешт. Обтяжувач - ОСОБА_3 ВДВС ММУЮ.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 з наступними змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997 і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Аналіз змісту даних норм закону дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу права на земельну ділянку при переході права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Земельна ділянка за адресою: вул. 4 Лінія, 7 в м. Миколаєві перебувала у приватній власності відповідача, що підтверджується державним актом, копія якого додана до матеріалів справи. В державному акті вказано, що вся земельна ділянка відводиться для обслуговування будинку.

Таким чином, оскільки позивач на законних підставах набув право власності на 3/5 частки житлового будинку №7 за адресою: вул. 4 Лінія в м. Миколаєві, то до нього перейшло і право власності на 3/5 частки земельної ділянки за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

В розумінні вище наведеної статті, умовою звільнення майна з-під арешту, є доведення особою, яка звертається до суду з відповідним позовом, свого права на арештоване майно. При цьому, таке право на звернення належить саме особі, яка вважає себе власником арештованого майна, а не боржникові, тобто позивачу по даній справі.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст.24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником спірної земельної ділянки та не є боржником за виконавчим провадженням в межах якого на спірну земельну ділянку накладено арешт.

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що вимоги про зобов'язання ОСОБА_3 ВДВС зняти заборону відчуження та припинити обтяження не підлягають задоволенню, оскільки це неналежний спосіб захисту порушеного права.

3/5 частки земельної ділянки, що розташована по вул. 4 Лінія, 7 в м. Миколаєві, право власності на яку визнано за позивачем підлягає звільненню з-під арешту та заборони відчуження, накладених постановою державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_5 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № б/н від 24.01.2014, оскільки не належать боржнику за виконавчим провадженням.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та зобов'язання зняти заборону відчуження та припинити обтяження - задовольнити частково.

В задоволенні вимог до ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції - відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частки земельної ділянки, що розташована по вул. 4 Лінія, 7 в м. Миколаєві, загальною площею 0,0852 га.

Звільнити з-під арешту та заборони відчуження 3/5 частки земельної ділянки, що розташована по вул. 4 Лінія, 7 в м. Миколаєві, накладених постановою державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_5 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № б/н від 24.01.2014.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв