УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Колодійчука В.М., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватне підприємство «Старокінний», про визнання договорів недійсними та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним вище позовом, у якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд визнати недійсними:

- договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 19 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

- договір відступлення права вимоги, укладений 18 вересня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до договору № 27 від 07 лютого 2008 року про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомості;

- договір відступлення права вимоги, укладений 18 вересня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до договору № 28 від 07 лютого 2008 року про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомості;

- договір купівлі-продажу автомобіля Opel Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 15 листопада 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Крім того, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини, а за ОСОБА_5 на 1/3 частину наступного майна:

- житлового будинку № 29 розташованого на земельній ділянці площею 1 479 кв. м. по АДРЕСА_1, загальною площею 342,7 кв. м.;

- квартири АДРЕСА_2;

- квартири АДРЕСА_3;

- автомобіля Opel «Omega», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано недійсними оспорювані договори:

- дарування житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений 19 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

- про відступлення права вимоги від 18 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до договору № 27 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 07 лютого 2008 року;

- про відступлення права вимоги від 18 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до договору № 28 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 07 лютого 2008 року;

- купівлі-продажу автомобіля Opel Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 15 листопада 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним по Ѕ частині на:

- житловий будинок № 29 розташований на земельній ділянці площею 1 479 кв. м. по АДРЕСА_1, загальною площею 342,7 кв. м.;

- квартиру АДРЕСА_2;

- квартиру АДРЕСА_3;

- автомобіль Opel «Omega», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі у розмірі 1 529 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалась на те, що з 20 червня 2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 За час спільного сімейного життя вони набули житловий будинок АДРЕСА_1, дві квартири під будівельними номерами 27 та 28 по АДРЕСА_2, набуті за договорами про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, укладеними 07 лютого 2008 року, а також автомобіль марки Opel «Omega», реєстраційний номер НОМЕР_1. Вказаним майном, без її згоди, ОСОБА_5 розпорядився на свій розсуд, а саме житловий будинок та квартири він відчужив за договорами дарування та відступлення права вимоги своєму сину від першого шлюбу - ОСОБА_6 Автомобіль ним був проданий ОСОБА_7 за договором купівлі-продаж також без її згоди. Про вчинення цих правочинів позивачеві стало відомо лише у вересні 2014 року, коли постало питання про розірвання шлюбу та поділ майна.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача - ОСОБА_5 про те, що спірне майно було набуто за рахунок його особистих коштів, виручених від реалізації майна, придбаного ним до одруження з ОСОБА_4 І тому, пославшись положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, районний суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції не погодилася, встановила, що спірне майно набуто ОСОБА_4, ОСОБА_5 у період їх перебування в зареєстрованому шлюбі та під час спільного проживання однією сім'єю і належні та допустимі докази на підтвердження факту набуття такого майна у власність виключно за особисті кошти ОСОБА_5 відсутні. За таких встановлених обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними і таке майно підлягає поділу між ними у рівних частинах (ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України).

Також, апеляційний суд, встановивши, що оспорювані договори щодо відчуження спірного майна укладено ОСОБА_5 без згоди дружини, дійшов обґрунтованих висновків, що відповідні правочини не відповідають вимогам Закону і їх слід визнати недійсними. Така правова позиція апеляційного суду ґрунтується на нормах Глави 26 ЦК України (право спільної власності) у сукупності з нормами СК України щодо розпорядження спільним майном подружжя.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі та того, що спірне майно є/було особистою власністю ОСОБА_5 і тому останній вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Дане питання було предметом дослідження апеляційним судом, який визнав такі посилання ОСОБА_5 безпідставними, про що наведено обґрунтовані та переконливі мотиви у оскаржуваному в касаційному порядку судовому рішенні апеляційного суду. Крім того, касаційний суд не наділений процесуальними правами щодо переоцінки зібраних у справі доказів.

У зв'язку з наведеним вище колегія суддів дійшла висновків, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.М. Колодійчук

В.С.Висоцька

І.М. Фаловська