У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, стягнення неустойки зі сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання ОСОБА_8 в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 5 грудня 2014 року і до закінчення навчання - 30 червня 2016 року.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 8 436 грн 17 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_8 повнолітній та продовжує навчання, а тому потребує матеріальної допомоги з боку батьків. Вимоги про стягнення неустойки з ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, оскільки вина відповідача в утворенні заборгованості відсутня.

Апеляційний суд, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що заборгованість за аліментами утворилася з вини відповідача, оскільки він має на утриманні два автомобілі та зобов'язання за кредитом, які він виконує в першу чергу, а потім уже сплачує аліменти в повному обсязі, а також має додатковий заробіток.

Проте повністю погодитись із висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 18 січня 1997 року по 19 жовтня 2011 року (а. с. 5).

У шлюбі сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2010 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно (а. с. 3, 4).

ОСОБА_8 мешкає разом з позивачем та з 27 серпня 2013 року навчається у Вищому професійному училищі № 17 м. Дніпропетровська, який закінчує 30 червня 2016 року (а. с. 20).

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 191 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня подання позову.

Відповідно до вимог ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині стягнення аліментів на сина - ОСОБА_8 у розмірі ј частини усіх видів заробітку, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що ОСОБА_8 продовжує навчання у Вищому професійному училищі № 17 та закінчує навчання 30 червня 2016 року. При цьому судами вірно враховано, що відповідач сплачує аліменти на другого сина та має заробіток на рівні мінімальної заробітної плати.

Згідно із частиною першою ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції взяв до уваги, що аліменти з відповідача стягуються щомісячно у встановленому рішенням суду розмірі (50 %), а наявність заборгованості пов'язана з недостатністю отриманих відповідачем щомісячно коштів.

За таких обставин суд першої інстанції, встановивши відсутність вини відповідача в утворенні заборгованості за аліментами, що є обов'язковою ознакою у розумінні ст. 196 СК України, ухвалив рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, не врахував вищезазначених положень норм цивільного закону та дійшов помилкового висновку, що заборгованість за аліментами виникла з вини відповідача.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду в частині задоволення вимог ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 неустойки за несвоєчасну сплату аліментів підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в цій частині в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року в частині задоволення вимог ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 неустойки зі сплати аліментів скасувати, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.В. Ступак