Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №332/1105/15-ц Головуючий у 1 інстанції Федоренко О.І.
Провадження № 22-ц/778/871/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

ОСОБА_2,

за участі секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В позові зазначав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 24.09.1983 по 10.04.2014 роки, який було розірвано за рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2014 року.

20.06.1994 року шляхом укладання договору довічного утримання з відчужувачем ОСОБА_5 у спільну сумісну власність подружжя придбали 57/100 часток будинковолодіння № 20, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м., по вулиці Бетонна у місті Запоріжжя.

Зазначений правочин пройшов реєстрацію в ОП «ЗМБТІ» 29.07.1994 року.

Відчужувач ОСОБА_5 померла 17.09.1994 року, про що у Шевченківському РАЦС ЗМУЮ зроблений відповідний запис № 2033 та видано свідоцтво «Про смерть» серії 1-ЖС №258336.

За висновком фахівця на 09.02.2015 року вартість зазначеного вище об'єкта нерухомості складає 135000 грн.

Жодних умов про те, що грошові кошти, витрачені на придбання будинковолодіння, є особистою власністю того чи іншого подружжя, - нотаріальні та будь-які інші документи - не містять.

Всі спроби розділити спільне майно позасудовим шляхом позитивних результатів не дали, у звязку з чим він змушений звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна.

Посилаючись на викладене, просив суд розділити спільне майно в рівних частках, а саме: визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на ? частку спільного майна подружжя, яка відповідає 57/200 часток будинковолодіння №20, загальною площею 85, 7 кв.м., жилою площею 35, 1 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м., по вулиці Бетонна у місті Запоріжжя, а також - судові витрати, які складаються з судового збору - 675 грн.., 600 грн. вартість оцінки будинку.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В зустрічному позові зазначала, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4, ними в серпні 1995 року був придбаний транспортний засіб марки «Volkswagen passat», 1985 року випуску, державний номер 07482НА, вартістю 2500 долларів США (нині близько 60.000, 00 грн), колір бежевий, номер кузова НОМЕР_1.

Просила суд визнати за нею право власності на ? частку зазначеного транспортного засобу та покласти судові витрати на ОСОБА_4

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року первісний позов задоволено.

Визнано 57/100 часток будинковолодіння № 20, загальною площею 85,7 кв.м., жилою площею 35, 1 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м., по вулиці Бетонна у місті Запоріжжя, майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на ? частку спільного майна подружжя, яка відповідає 57/200 часток будинковолодіння №20, загальною площею 85, 7 кв.м., жилою площею 35, 1 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м., по вулиці Бетонна у місті Запоріжжя.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати: судовий збір - 530 ,45 грн. та 600 грн. - вартість оцінки будинку.

Зустрічний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію на суму 14455 грн. В інший частині позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі, її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 виходив з того, що спірний будинок, придбаний у 1994р. на ім.»я ОСОБА_3 і отриманий відповідачем за договором довічного утримання після смерті ОСОБА_5 є спільною сумісною власністю подружжя.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття ОСОБА_3 спірної частини будинку.

Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Аналогічні положення закріплено пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.98 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», чинної до 21.12.07, в якому передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 24.09.1983 р. по 10.04.2014р. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2014р. шлюб між сторонами розірваний.

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 20.06.1994р. був укладений договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_3 зобов»язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_5 Вартість матеріального забезпечення була визначена в розмірі двох мінімальних заробітних плат щомісячно, при цьому відповідач мала забезпечувати ОСОБА_5 харчуванням, одягом, доглядом, допомогою і залишити будинок для довічного проживання. ОСОБА_5 в свою чергу передає у власність ОСОБА_3 57/100 частин будинку №20 по вул. Бетонній в м. Запоріжжі (а.с. 97-98). ОСОБА_3 після укладення договору стала власником спірної частини будинку, про що свідчить реєстрація в ОП ЗМБТІ 29.07.1994р. (а.с. 13). Договір в установленому законом порядку недійсним не визнавався, питання про його розірвання сторони не ставили, позивач до теперішнього часу не оспорював права власності на будинок. ОСОБА_5 померла 17.09.1994р., тобто після спливу трьох місяців з моменту укладення договору довічного утримання.

Суд першої інстанції , визнавши спірну частину будинку спільним майном подружжя, виходив із того, що ОСОБА_3 набула її за договором довічного утримання , який є оплатним, потребує певних витрат, які здійснювалися із сімейного бюджету.

ОСОБА_4 доказів , відповідно до ст. 10,60 ЦПК України, що він також доглядав за ОСОБА_5, а кошти на утримання витрачались із сімейного бюджету, суду не надав.

Відповідно до ст.. 214 ЦПК України , суд не переконався , чи мали місце обставини , на які посилається і обґрунтовує свої вимоги позивач, зокрема , що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, і догляд за ОСОБА_5 здійснювався подружжям спільно, а тому висновок суду не відповідає доказам, що містяться в матеріалах справи .

Відповідно до ст.. 746 ЦК України ( аналогічні ст.ст. -425-429 ЦК УРСР в редакції 1963 року) договір довічного утримання укладається між відчужувачем ,який є власником майна та набувачем ( набувачами) , на яких покладається обов»язок виконувати розпорядження власника майна, і які у разі смерті останнього, набувають право власності на його майно. Передати власність кільком набувачам, це право власника майна, в такому випадку зазначені особи несуть обов»язки по утриманню відчужувача майна солідарно.

Під час укладення договору довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 не був включений до договору, як особа , яка має доглядати власника майна. Позивачем в порушення частини 3 статті 10 і частини 1 статті 60 ЦПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що цей договір був укладений в інтересах сім'ї, та він має право претендувати на це майно. За договором ОСОБА_3 прийняла особисто на себе обов'язок утримувати ОСОБА_5, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 особисто для себе прийняла обов'язки за договором довічного утримання і особисто його виконувала, оскільки позивач не надав будь-яких безперечних та переконливих доказів того, що він брав участь в утриманні ОСОБА_5, або що на її утримання були витрачені спільні кошти подружжя, враховуючи те, що договір знаходився у виконанні лише 3 місяці.

При укладанні договору довічного утримання ОСОБА_4 свою згоду на укладання договору і участь в утриманні ОСОБА_5 не давав, що свідчить про те, що він обов'язків за договором на себе не брав.

За вищевикладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про передчасність висновків суду про задоволення позову про визнання права власності на 57/200 частин житлового будинку №20 по вул.. Бетонній в м. Запоріжжі за позивачем ОСОБА_4, оскільки суд не з'ясував та не взяв до уваги, що будинок хоча і був набутий під час шлюбу в період їхнього спільного проживання й ведення домашнього господарства, але суду не надано доказів, що набувався будинок для потреб сім'ї, чи дійсно виконання обов'язків за договором довічного утримання відбувалося подружжям, а не особисто відповідачем ОСОБА_3 і за рахунок власних коштів чи коштів сімї, суд зробив висновок про те, що зазначений будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя за відсутності належних та допустимих доказів.

Суд не дав правової оцінки договору довічного утримання, оскільки укладення зазначеного договору під час шлюбу не є правовою підставою для визнання права власності на 1/2 частину за іншим з подружжя, який не був стороною при укладенні договору, а в порядку ст. 204 ЦК України договір недійсним не визнавався, крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення або оспорення наявного суб'єктивного права власності на спірне майно, умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку, що будинок є спільним сумісним майном подружжя.

За таких обставин, перевіряючи відповідно до ст. 303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції , колегія суддів вважає, що рішення суду не може вважатися законним та обґрунтованим в частині задоволення позову ОСОБА_4, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 відповідно до ст. 60 ЦПК України не надав доказів і не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 колегія суддів не знаходить підстав для зміни чи скасування рішення, оскільки судом зазначений спір вирішений у відповідності до вимог законодавства. Спірний автомобіль був правомірно визнаний спільним майном подружжя, а оскільки ОСОБА_4 розпорядився ним, то суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення ? частини його вартості на користь ОСОБА_3, яка визначена у звіті про незалежну оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 -315 , 316,317,319 ЦПК України , колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року у цій справі в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: