ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5706/15-ц
Провадження № 2/210/562/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"15" лютого 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чайкіної О.В.,

за участі секретаря Куксенко О.В.,

за участю сторін: не зявилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що25 лютого 2014 року померла його троюрідна сестра ОСОБА_4. За життя ОСОБА_4 на праві приватної власності володіла домоволодінням № 57 по вулиці Залізорудній в м. Кривому Розу Дніпропетровської області. Право власності на вищевказане домоволодіння було зареєстровано в КП ДОР «КБТІ». 29 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 Позивачу - ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається з вищевказаного домоволодіння. За Позивачем було зареєстровано право власності вказане домоволодіння. Однак, земельна ділянка площею 0,0512 га кадастровий номер :02:043:0012, на якій розташоване домоволодінням № 57 по вулиці Залізорудній в м. Кривому Розу Дніпропетровської області належить відповідачці, ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради народних депутатів № 292 від 08.07.1998 року та № 342 від 12.08.1998 року, зареєстрованого за № 7223 від 20.10.1998 року серія ДП 000000. Посилаючись на норми ЦПК та ЦК України, позивач просить суд: визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,0512 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Залізорудна, будинок 57.

Позивач у судове засідання не зявився, просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач до суду не зявилася, надала суду письмові заперечення, згідно яких зазначала, що нею оформлено договір дарування на домоволодінням № 57 по вулиці Залізорудній в м. Кривому Розу Дніпропетровської області та подаровано єдиній дочці - ОСОБА_4, проте спірну земельну ділянку Відповідач не мала наміру дарувати своїй дочці у зв'язку з чим з позовними вимогами не згадна та просить суд відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що має намір оскаржити заповіт, так як позивач ввів в оману її доньку. Крім того, вона має намір зібрати документи та звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також надала клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з погодними умовами.

Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, зважаючи на те, що позиція відповідача суду відома, оскільки остання надала письмові заперечення, крім того, справа вже відкладалась за клопотання відповідача, тому суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, визнає причини неявки відповідача не поважними та вважає за можливе розглядати справу за наявними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що 25 лютого 2014 року померла ОСОБА_4, про що Дзержинським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис № 190 (а.с.6).

За життя ОСОБА_4 на праві приватної власності володіла домоволодінням № 57 по вулиці Залізорудній в м. Кривому Розу Дніпропетровської області, що підтверджується договором дарування домоволодіння від 20 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 456. Право власності на вищевказане домоволодіння було зареєстровано в КП ДОР «КБТІ», що підтверджується відміткою в договорі(а.с.9).

Відповідно до ст.ст. 243, 244 ЦК УРСР (в редакції станом на момент укладання договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, а саме повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.2 ст.719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту укладеного договору дарування встановлено, що сторонами в повному обсязі дотримано вимоги ст.ст. 42, 44, 47, 48 ЦК УРСР (чинного на момент укладання угоди), а саме: зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був вчинений у формі, встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, - що сторони договору дарування підтвердили своїми підписами під договорами, що було засвідчено ОСОБА_6 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу .

Відповідно до ст. 30 ЗК України (від 18 грудня 1990року, чинного на момент укладання договору дарування від 20 червня 2001року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Таким чином, до ОСОБА_4 разом з домоволодінням перейшло право власності на земельну ділянку, без зміни її цільового призначення, яке мало бути посвідчено в порядку ст. 23 ЗК України (від 18 грудня 1990 року), а саме - державним актом, який мав бути виданий і зареєстрований сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Також встановлено, що за життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповідала ОСОБА_2 домоволодіння, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Залізорудна, будинок № 57.

Зазначений заповіт є чинним, не скасовано (а.с. 8) та не визнано в судовому порядку недійсним, його дійсність ніким не оспорюється, у звязку з чим суд виходить з презумпції правомірності правочину, що випливає з положень ст. 204, 1233 ЦК України.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що вказаний заповіт був складений внаслідок введення позивача спадкодавця ОСОБА_4 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, або під впливом тяжкої для неї обставини, відповідачем до суду надано не було.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на успадкування мають особи, визначенні у заповіті. Згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивач являється єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4, що підтверджується копією спадкової справи та письмовими матеріалами цивільної справи.

При цьому, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 Позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається з домоволодіння, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Залізорудна, будинок № 57 (а.с.8)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власністю № 46575684 від 29.10.2015 року за Позивачем було зареєстровано право власності на вищевказане домоволодіння (а.с.10-11).

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,0512 га кадастровий номер :02:043:0012, на якій розташоване спірне домоволодінням № 57 по вулиці Залізорудній в м. Кривому Розу Дніпропетровської області належить Відповідачу - ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради народних депутатів № 292 від 08.07.1998 року та № 342 від 12.08.1998 року, зареєстрованого за № 7223 від 20.10.1998 року серія ДП 000000 (а.с.12-13).

З висновку спеціаліста № 122/2 від 08.07.2015 року, який міститься у матеріалах справи встановлено, що при набутті права власності на спадщину за заповітом на домоволодіння № 57 по вул. Залізорудній у м. Кривому Розі, право власності на земельну ділянку під домоволодінням № 57 по вул. Залізорудній у м. Кривому Розі, цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства повинно перейти до спадкоємця, а саме: ОСОБА_2 (а.с.14-17).

Відповідно до ст. 1270, 1272 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З копій спадкової справи, заведеної після смерті 25.02.2014 року ОСОБА_4 вбачається, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся ОСОБА_2 (позивач), надав заповіт, складений ОСОБА_4 та було заведено спадкову справу 20/2014. Крім ОСОБА_2, інших спадкоємців не встановлено.

Відповідачем не надано доказів того, що вона зверталась до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину у строки, визначені ст. 1270 ЦК України, так само як і не надано доказів того, що вона зверталась до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадшини.

Тобто, Позивач являється єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4

Крім того, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянкупо вулиці Залізорудній, домоволодіння № 57 в м. Кривому Розу Дніпропетровської області, 29.10.2015 року прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за життя спадкодавця право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Згідно з наданої інформації Управління Держгеокадастру у Криворізькому районі Дніпропетровської області, станом на 31.12.2012р., земельна ділянка площею 0.0512 га, кадастровий номер :02:043:0012, яка розташована на території Криворізької міської ради у Дзержинському районі за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул.. Залізорудна, б. 57 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства на підставі Державного акта на право власності на землю серії ДП, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 30.10.1998 року за № 7223 за ОСОБА_3.

Експертна оцінка земельної ділянки станом на момент розгляду справи 48555,00грн., що вбачається з висновку експерта звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с23-37).

Встановивши вищевказані фактичні обставини у справі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно з ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі змісту позову вбачається, що позивач звернувся за захистом свого права власності, яке він не може реалізувати у звязку з невизнанням його права власності на земельну ділянку, яка залишилась після смерті його сестри в порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Суд зазначає, що відповідно до п. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне визначено та закріплено положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України.

При цьому відповідно до ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

В зв'язку з цим, через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку по вул. Залізорудна, 57 в м. Кривий Ріг, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з пп. 4.20. п. 4 Глави 10 Розділу II Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 19 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: державних актів направо власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом.

Суд, з урахуванням положень ст. 30 ЗК УКраїни (від 18 грудня 1990 року) ст.ст. 81, 120 Земельного кодексу України (2001 року) приходить до висновку, що ОСОБА_4 за свого життя отримала у власність земельну ділянку площею 0,0512 га по вул. Залізорудна, 57 в Дзержинському районі м. Кривому Розі в передбаченому законом порядку, але не отримала нового державного акту не землю. При цьому суд враховує, що земельне законодавство в період з 2001 по 2015 рік не одноразово змінювалось.

Позивач, як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_4 через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку по вул. Залізорудна, 57в м. Кривий Ріг позбавлений можливості оформити спадщину, та оформити своє право власності на частку земельної ділянки, а тому його право підлягає захисту в частині визнання права власності.

У силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 16 червня 2011 року положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. В такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю або державний акт на право власності на земельну ділянку вилучається нотаріусом із його справ та після здійснення відмітки про перехід права власності на неї долучається до відповідного документа, зазначеного у частині другій статті 126 Земельного кодексу України.

Так, ОСОБА_4 за життя склала заповіт на спадкове майно, що складається з домоволодіння, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Залізорудна, будинок № 57. Як вбачається з матеріалів справи, право володіння на земельну ділянку спадкодавцем зареєстровано у встановленому законом порядку не було.

Як вже зазначалось, відповідно до ст. 1225 ЦК та ст.120 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом.

Внаслідок відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку після смерті матері, позивач у інший спосіб, ніж шляхом визнання права власності на землю на підставі ст.ст.15, 16 ЦК України судовим рішенням, не зможе поновити порушене право. В ході судового розгляду не було встановлено претензій з боку інших осіб на земельну ділянку, у звязку з чим, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд, враховуючи положення ст. 1218, 1225, 1261, 1268, 1297, 1299 ЦК України, ст. 81, 120,125, 131 ЗК України , з метою захисту невизнаних прав позивача, приходить до висновку, що позивач позбавлений можливості оформити спадщину за заповітом в повному обсязі, вважає за необхідне позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку задовольнити у повному обсязі, що буде відповідати положенням ст. 55 Конституції України, норми якої мають пряму дію, та ст. 6 Конвенції.

Разхом з тим, суд відхиляє доводи відповідача з приводу того, що остання не знала про існування заповіту складеного своєю донькою на корсить ОСОБА_2, оскільки, згідно з копії спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_4, Відповідач по справі - ОСОБА_3, яка доводиться померлій матір'ю протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, доказів того що є судове рішення якм їй продовжено строк для прийняття спадщини, тощо суду не надано.

Судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України за розгляд справи покладаються на позивача.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст. 16, 318, 319, 392, 1216, 1218, 1225, 1261, 1296, 1297, 1299 ЦК України, ст. 81, 86, 87, 89, 120, 125, 126, 131, 152 ЗК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 б. 13, кв. 63) право власності на земельну ділянку площею 0.0512 га, кадастровий номер :02:043:0012, яка розташована по вулиці Залізорудна № 57, в Дзержинському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства, державний акт на право приватної власності на землю серії ДП №, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 20 жовтня 1998 року за № 7223 за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла 25 лютого 2014 року.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено особами, які не були присутні під час оголошення рішення у той самий термін, та тим самим шляхом з моменту отримання ними рішення суду.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2016 року.

Суддя: О. В. Чайкіна