Справа № 525/1475/15-ц
Номер провадження 2/525/60/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2016 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Ячала Ю.І.,

за участю секретаря Лопатки О.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в с. Велика Багачка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Гаптулхаєвича до Відкритого акціонерного товариства Бурова компанія «БУКРОС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - голова правління ВАТ БК «БУКРОС» ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

18 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з позовною заявою про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

В направленому на адресу суду позові позивач зазначив, що з 02 жовтня 1995 року по 03 червня 2015 року працював на різних посадах Відкритого акціонерного товариства Бурова компанія «БУКРОС», посада, яку він займав в останнє провідний інженер технолог. На підприємстві, де він працював, на протязі 2011-2015 років систематично не виплачувалася заробітна плата. Наказом № 5 від 03 червня 2015 року, виданим головою правління ВАТ БК «БУКРОС» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України його звільнено за прогул, про що свідчить запис в трудовій книжці від 03.06.2015 року, рядок 24, яку він отримав 23 листопада 2015 року. Вказував, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а тому мав право на додаткову відпустку, відповідно до спеціального закону, яка йому на протязі 2011 2015 років не надавалася, як і основна тарифна відпустка. Вважав звільнення незаконним і тому змушений був звернутися до суду з вказаним позовом.

Під час розгляду справи в суді, позивач користуючись своїми процесуальними правами кілька разів уточнював позовні вимоги. Відповідно до уточненої позовної заяви від 15 січня 2016 року (а.с. 54-62), просив суд: 1) визнати звільнення незаконним та поновити на роботі в ВАТ БК «БУКРОС» на посаді провідного інженера технолога; 2) стягнути заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції, всього на загальну суму 251570,82 грн.; 2) стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення судового рішення; 3) стягнути компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 роки, на загальну суму 19928,24 грн.; 4) стягнути компенсацію за додаткові відпустки за 2011 2015 рік, на загальну суму 16627,18 грн.; 5) стягнути вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП, яка дорівнює трьохкратному середньому заробітку, на загальну суму 9504,54 грн.; 6) стягнути компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

По суті заявлених вимог позивач пояснив, що з жовтня 1995 року працював на різних посадах Відкритого акціонерного товариства Бурова компанія «БУКРОС», посада, яку він займав в останнє провідний інженер технолог. На протязі останніх років, починаючи з 2011 року на підприємстві заробітна плата йому майже не виплачувалася, з огляду на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мав право на додаткову відпустку, яку адміністрація підприємства йому не надавала. 25 травня 2015 року він особисто звернувся до адміністрації підприємства із заявами про надання йому довідок про заборгованість по заробітній платі та надання додаткової відпустки за 2015 рік, але заяви в нього не прийняли, після чого він надіслав заяви поштою на адресу ВАТ БК «БУКРОС», а ще через кілька днів надіслав заяву про звільнення його з роботи після закінчення додаткової відпустки. Будь-якої відповіді на свої звернення не отримав. Зазначав, що на протязі червня-липня 2015 року їздив на роботу, вказав, що працює вахтовим методом, місце роботи бурова установка в Миргородському районі Полтавської області, поблизу села Зубівка, будь-яких повідомлень про відсторонення його від роботи він не отримував, в середині серпня 2015 року на буровій змінили охорону і його перестали пускати на територію бурової. В період з червня по жовтень 2015 року він звертався до різних державних установ, прокуратури, міліції, а також до суду з метою отримати заборгованість по заробітній платі. Лише в жовтні-листопаді 2015 року йому стало відомо, що його було звільнено з роботи за прогул, і лише 23 листопада 2015 року він отримав на руки трудову книжку. До цього часу йому не відомо в який саме день його не було на робочому місці. До цього часу з наказом про звільнення його не знайомили, будь-яких пояснень не відбирали, розрахунку за заборгованість по заробітній платі не здійснено, а тому вважав наказ про його звільнення від 03 червня 2015 року № 5 з посади провідного інженера технолога на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та просив суд поновити його на раніше займаній посаді та задовольнити інші позовні вимоги зазначені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 акціонерне товариство Бурова компанія «БУКРОС» повторно в судове засідання не зявився. Про день та час судового розгляду справи повідомлений за місцезнаходженням юридичної особи, зазначеному в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с. , 109, 118). Відповідно до положень ст. ст. 77, 225 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 Гаптулхаєвич, 02 жовтня 1995 року уклав трудовий договір на невизначений строк з ОСОБА_3 акціонерним товариством Бурова компанія «БУКРОС» та з 05 листопада 2009 року працював на посаді провідного інженера технолога компанії (а.п. 10).

Юридична особа - ОСОБА_3 акціонерне товариство Бурова компанія «БУКРОС», зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості про ліквідацію даної юридичної особи на час розгляду справи в суді відсутні (а.п. 63).

Відповідно до запису в трудові книжці ОСОБА_1 відповідно до наказу від 03 червня 2015 року № 5 звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме за прогул, коли здійснено прогул невідомо (а.п. 10).

На протязі 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 років позивачеві не виплачувалася заробітна плата в повному обсязі, даний факт підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України та Державної податкової адміністрації, в яких відображено суми заробітку для нарахування пенсії та суми виплачених доходів (а.п. 26, 125). Даний факт також підтверджується довідкою від 20.01.2014 року про заборгованість за 2013 рік, яка була надана позивачеві бухгалтерією компанії, сума заборгованості за 2013 рік складає 18154,24 гривень (а.п. 128).

Трудова книжка позивачеві видана на руки 23 листопада 2015 року (а.п. 16).

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що 03 червня 2015 року до середини серпня 2015 року був присутній на роботі і тільки, як його почали не допускати на територію бурової станції перестав прибувати до місця роботи.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. На час розгляду цивільної справи відповідачем не надано на підтвердження даного факту жодного належного і допустимого доказу. Крім того, відсутність заперечень зі сторони відповідача розцінюється судом, як визнання відповідачем вимог позивача.

Тому суд приходить до висновку про те, що наказом від 03 червня 2015 року № 5 позивача звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме за прогул, без поважних причин, а тому звільнення є незаконним.

Згідно ст. 235 ч.1 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає спір.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений з роботи був незаконно, то суд вважає необхідним поновити його на роботі, задовольнивши його позовні вимоги до Відкритого акціонерного товариства Бурова компанія «БУКРОС» і в цій частині.

За змістом ст. 235 ч.2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 з відповідними змінами та доповненнями.

Заробітна плата ОСОБА_1 за повні два місяці роботи, що передували його звільненню за квітень 2015 року складає 3168,18 грн., та за травень 2015 року складає 3168,18 грн., при цьому суд керується наданими розрахунками позивача (а.п.19-24). Отже середньоденна заробітна плата позивача становила 103 грн. 87 коп. за день (із розрахунку: (3168,18+3168,18) : (30дн.+31дн.)).

Кількість днів вимушеного прогулу позивача ОСОБА_1 за період з 04 червня 2015 року по 14 квітня 2016 року (день постановлення рішення суду) становить 316 днів. Таким чином заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу складає: 32824,42 грн. (із розрахунку 103 грн. 87 коп. х 316 днів), яка за вказаних обставин підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за 2011-2015 рік, факт невиплати якої встановлено в судовому засіданні, право на яку гарантовано ст. 43 Конституції України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці», і яка не виплачена до цього часу, то її слід стягнути на користь позивача відповідно до поданих ним розрахунків (а.п. 19-24), при цьому врахувати, що заборгованість обраховується станом на 03 червня 2015 року, а тому на користь позивача з відповідача слід стягнути заборгованість по заробітній платі за періоди з 1) 01.01.2011 року по 31.12.2011 року в сумі 36488,29 грн.; 2) 01.01.2012 року по 30.04.2012 року в сумі 12806,84 грн.; 3) 01.04.2013 року по 31.12.2013 року в сумі 28363,18 грн.; 4) 01.01.2014 року по 31.12.2014 року в сумі 37594,49 грн.; 5) 01.01.2015 року по 31.05.2015 року в сумі 15840,90 грн., всього за весь період в сумі 131093,70 грн.

Відповідно ч. 5 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. З урахуванням індексації з урахуванням затримки виплати заробітної плати, (за останній базовий період судом приймався місять листопад 2015 року), на користь позивача з відповідача слід стягнути суму індексації за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період 1) 01.01.2011 року по 31.12.2011 року в сумі 4934,62 грн.; 2) 01.01.2012 року по 30.04.2012 року в сумі 3191,16 грн.; 3) 01.04.2013 року по 31.12.2013 року в сумі 5061,39 грн.; 4) 01.01.2014 року по 31.12.2014 року в сумі 5061,39 грн.; 5) 01.01.2015 року по 31.05.2015 року в сумі 5061,39 грн., всього за весь період в сумі 23309,95 грн.

Щодо задоволення вимог про стягнення компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 роки, на загальну суму 19928,24 грн.; стягнути компенсацію за додаткові відпустки за 2011 2015 рік, на загальну суму 16627,18 грн.; стягнути вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП, яка дорівнює трьохкратному середньому заробітку, на загальну суму 9504,54 грн., то дані вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на те, що позивачем предявлено вимоги про поновлення його на роботі, а нарахування та виплата зазначених вище сум відбувається при звільненні працівника з роботи.

Разом з цим суд визнає, що неправомірні дії відповідача обумовили моральні страждання позивача, викликані протиправним позбавленням матеріального джерела його існування, позбавлення його можливості планувати свій сімейний бюджет, а отже і позбавлення реалізації своїх звичок і бажань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди суд приймає до уваги надані позивачем докази про характер та ступінь моральних страждань, їх тривалість, наслідки протиправних дій відповідача, виходить із засад розумності та справедливості. З огляду на викладене, розмір заподіяної моральної шкоди позивачу суд визначає в 1500 грн., та вважає підлягаючою стягненню вказану суму на користь позивача із відповідача. Для задоволення позову в цій частині в більшому розмірі суд не знаходить обґрунтованих підстав.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

З врахуванням наведеного слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Розмір судових витрат по даній справі становить 487,20 грн. (а.с. 34). З огляду на те, що позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., а судом задоволено вимогу в сумі 1500,00 грн., то на користь позивача з відповідача слід стягнути судові витрати в сумі 73,08 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 62, 64, 77, 88, 208, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 Гаптулхаєвича задовольнити частково.

Визнати наказ голови правління Відкритого акціонерного товариства Бурова компанія «БУКРОС» №5 від 03.06.2015 року про звільнення ОСОБА_1 Гаптулхаєвича з роботи за ст. 40 п.4 КЗпП України незаконним.

Поновити ОСОБА_1 Гаптулхаєвича на посаді провідного інженера технолога Відкритого акціонерного товариства Бурова компанія «БУКРОС».

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Бурова компанія «БУКРОС» (юридична адреса: 36020, Полтавська область, місто Полтава, вулиця Монастирська, 12, ідентифікаційний код юридичної особи 00143136, реєстраційний номер юридичної особи в ЄДР 9, на користь ОСОБА_1 Гаптулхаєвича, ІНФОРМАЦІЯ_1, 131093,70 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01.01.2011 року по 03.06.2015 року, 23309,95 грн. сума індексації, 32824,42 грн. сума втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, 1500,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, 73,08 грн. судових витрат, всього стягнути 188801,15 (сто вісімдесят вісім тисяч вісімсот одну) гривню 15 копійок.

Рішення про поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області на протязі 10 днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційних скарг через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

Суддя Ю.І. Ячало