Номер провадження: 22-ц/785/2153/16
Головуючий у першій інстанції Меєчко О.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кравця Ю.І., Фальчука В.П.

при секретарі: Тер-Григорьяні Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання недійсним фіктивного договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання на нього права власності, скасування довідки-рахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Фрунзівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним фіктивного договору купівлі-продажу транспортного засобу, автомобілю Mercedes-Benz Sprinter, номер кузову НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, визнання на нього права власності, скасування довідки-рахунку Серія КІМ № 835765 від 16.07.2011 року, мотивуючи це тим, що 10.05.2003 року він уклав шлюб з ОСОБА_5. 21.11.2006 року він отримав тимчасовий талон на транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter, номер кузову НОМЕР_4, який у 2006 році був привезений з-за кордону. 20.02.2007 року даний транспортний засіб був зареєстрований на його ім"я, д/н НОМЕР_2 та даний автомобіль перебував в його володінні, користуванні та розпорядженні, як власника. У 2011 році стосунки між жінкою погіршилися та шлюб між ними було розірвано. В 2011 році він переоформив автомобіль на ім'я своєї колишньої тещі та відповідача по справі - ОСОБА_3, оскільки на той час зі слів останньої, існували побоювання заволодіння автомобілем, який був спільним сумісним майном подружжя, іншою особою, а саме співмешканцем її доньки. При цьому ОСОБА_3 запевнила позивача, про те, що останній зможе й надалі користуватися майном на власний розсуд і з часом вона знову переоформить його на ім'я позивача, а іншу частину віддасть дочці, за умови як тільки перестануть існувати обставини, які спонукали сторони вчинити вказаний правочин.

Проте, 06 липня 2015 року, позивачем була отримана вимога від відповідача, щодо повернення їй автомобіля Mersedes-Benz Sprinter номер кузову НОМЕР_4.

Враховуючи вище наведене, позивач зазначає, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки він був вчинений без згоди колишньої дружини та без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а тому просить суд визнати його недійсним, відповідно до ч.2 ст. 234 ЦК України, визнати за ним право власності на автомобіль та скасувати довідку-рахунок.

Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 3 грудня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено колишню дружину позивача - ОСОБА_4

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіль «Mersedes-Benz Sprint», номер кузову НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 фіктивним

Судом першої інстанції встановлено, що:

- ОСОБА_2 з 10.05.2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який за рішенням суду від 06.08.2012 року було розірвано (а.с.12). За час шлюбу, а саме 20.07.2007 року, вони набули у власність транспортний засіб автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», номер кузову НОМЕР_4, який був зареєстрований на ім'я позивача (а.с. 23);

- 16 липня 2011 року у ВРЕВ-7 УДАІ в м. Києві ОСОБА_2 зняв з реєстрації автотранспортний засіб «Mersedes-Benz Sprinter», 1999 року випуску, білого кольору, № кузова НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_2, який відповідно до довідки-рахунок серії КІМ № 835765 продано відповідачу ОСОБА_3 (а.с. 22-24, 94);

- у подальшому вказаний транспортний засіб «Mersedes-Benz Sprinter» зареєстровано за ОСОБА_3 та РЕВ № 8 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області на автомобіль видано номерні знаки НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію ТЗ:НОМЕР_3 від 18.10.2011 року з відміткою право користування ОСОБА_2;

- 06 липня 2015 року, ОСОБА_2 була отримана вимога від ОСОБА_3, щодо повернення їй автомобіля Mersedes-Benz Sprinter номер кузову НОМЕР_4.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Отже, фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_2, який звернувся до суду з позовною вимогою про визнання правочину фіктивним, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів, а саме відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Водночас суд правильно встановив, що:

- ОСОБА_3 набула право власності на спірний автомобіль у відповідності з Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин);

- право власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль зареєстровано в органах ДАІ, вона є власником даного автомобілю;

- звернення ОСОБА_3 до позивача з вимогою повернути автомобіля свідчить про те, що відповідач вважає автомобіль своїм майном, яке перебувало у користуванні позивача на передбаченій законом підставі (відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу про право керування ОСОБА_6.).

Встановивши вказані обставини, суд дійшов до правильного висновку про відсутність у ОСОБА_3 умислу на укладення фіктивного правочину при придбанні автомобіля і що відсутні правові підстави для визнання угоди фіктивною.

Вимоги про визнання права власності та скасування довідки-рахунку є похідними від вимоги про визнання правочину щодо відчуження спірного автомобіля фіктивним і тому відмова у задоволенні основної вимоги унеможливлює задовлення вимог похідних.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль ніколи не перебував у власності відповідачки і весь час знаходився у фактичному користувані позивача,який ніколи автомобіль не передавав відповідачці, є неспроможними, оскільки позивач керував транспортним засобом відповідачки на підставі відмітки у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, тобто на передбачених законом підставах з дозволу ОСОБА_3, яка в подальшому надіслала позивачу вимогу про повернення належного їй автомобіля. За встановлених обставин, посилання позивача на те, що автомобіль фактично не передався відповідачці не може бути підставою для набуття висновку про фіктивність правочину та визнання його недійсним.

Разом із тим сам факт не користування відповідачем належного їй автомобіля і користування з її згоди вказаним автомобілем позивачем не може свідчити про те, що відповідач не вчинила дії на виконання вказаного правочину.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду не ґрунтується на усіх доказах, які було досліджено в судовому засіданні, не містить вичерпних висновків та про наявність дійсних обставин, що свідчать про фіктивність правочину купівлі-продажу автомобілю фактично зведені до переоцінки встановлених районним судом обставин та досліджених на їх підставі доказів, яким судом надано правильну оцінку і тому не можуть бути взятими до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Пояснення представника ОСОБА_2 надані в засіданні судової колегії про неврахування судом позовної давності, є неспроможними, оскільки позивачем при зверненні до суду з позовом поставлено питання про поновлення строку позовної давності, проте суд розглянувши позов ОСОБА_2 відмовив у задоволенні заявлених вимог за безпідставністю по суті. Тому зауваження представника ОСОБА_2, який до того ж є позивачем у справі щодо позовної давності не спростовують висновків районного суду.

Підстав для застосування ч.3 ст. 303 ЦПК України судова колегія не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які є підставою для зміни чи скасування судового рішення при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

В.П. Фальчук