Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво», треті особи: ОСОБА_2, Державне підприємство «Всеукраїнське державне спеціалізоване видавництво «Українська енциклопедія» імені М.П.Бажана, про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, захист честі, гідності та ділової репутації, за касаційною скаргою Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» (далі - ДНУ «Енциклопедичне видавництво») про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, захист честі, гідності та ділової репутації, посилаючись на те, що з січня 2013 року працював у відповідача на посаді провідного юрисконсульта, а з жовтня 2013 року на посаді завідуючого архівом за суміщенням, проте наказом № 86-к від 30 грудня 2014 року його незаконно було звільнено з займаних посад на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через виявлену невідповідність займаним посадам.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного юрисконсульта та на посаді завідувача архіву за суміщенням ДНУ «Енциклопедичне видавництво».

Стягнуто з ДНУ «Енциклопедичне видавництво» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2014 року до 05 травня 2015 року в розмірі 12 314 грн 43 коп. та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ДНУ «Енциклопедичне видавництво» просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення позивача у зв'язку з невідповідністю займаній посаді проведено з порушенням чинного трудового законодавства.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 згідно з наказом № 1 від 30 вересня 2013 року був прийнятий на роботу до відповідача й з 01 жовтня 2013 року працював на посаді провідного юрисконсульта ДНУ «Енциклопедичне видавництво» та за суміщенням на посаді завідувача архіву.

Наказом ДНУ «Енциклопедичне видавництво» № 85-к від 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з займаних посад на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через виявлену невідповідність займаним посадам.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу в зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно із законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП .

Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у справі.

За правилами ч. ч. 2, 3 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Заперечуючи проти позову, ДНУ «Енциклопедичне видавництво», зазначало, що ОСОБА_1 не має повної вищої освіти, а лише базову, що перешкоджає виконувати йому покладені на нього трудові обов'язки, передбачені Загальним положенням про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 року № 1040, й що відповідно стало підставою для його звільнення.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув; доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив; не встановив підстави звільнення позивача як з посади провідного юрисконсульта ДНУ «Енциклопедичне видавництво», так із посади завідувача архіву та відповідно не визначився з порядком такого звільнення й не перевірив належним чином, чи було дотримано його при звільненні ОСОБА_1; взагалі не дослідив посадові обов'язки позивача, визначені Загальним положенням про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 року № 1040 й не з'ясував вимог для їх виконання, та чи відповідає таким вимогам освіта та досвід позивача, зазначивши при цьому про відсутність посадових інструкцій щодо посад позивача, унаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо незаконного звільнення останнього та наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, за правилами ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні вимоги містить ст. 19 Закону України «Про оплату праці»

Згідно зі ст. 105 КЗпП України суміщення професій (посад) передбачає виконання працівником поряд зі своєю основною роботою, передбаченою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) і виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи на одному і тому самому підприємстві за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня.

Головною передумовою суміщення професій (посад) є наявність вакансії суміщуваної професії (посади) в штатному розписі.

При виконанні робіт за суміщенням працівникові встановлюються доплати до основної заробітної плати.

Однак зазначене також залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції, який взагалі не визначився з тим чи працював ОСОБА_1 за суміщенням професій (посад), чи за сумісництвом, якій саме посаді не відповідав позивач та не з'ясував, яким чином проводилася оплата його праці, й відповідно не навів належного розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу, з урахуванням вищезазначеного та вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та виходячи із середньомісячної заробітної плати за останні два місяці календарної роботи.

Також апеляційним судом належним чином не вмотивовано висновок щодо розміру морального відшкодування, з урахуванням засад розумності та справедливості.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України та не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко