АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

14 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс», третя особа: ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року,

встановила:

31 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати недійсним кредитний договір №1-6-6081 від 02.09.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс» (далі - ТОВ «Компаньйон Фінанс») та ОСОБА_2 та застосувати правові наслідки недійсності, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його дружина ОСОБА_2 є інвалідом другої групи. Причиною її інвалідності стало психічне захворювання, у зв'язку з яким вона вже більше 20-ти років перебуває на обліку у диспансерному відділенні № 1 Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. Наявність психічного захворювання у ОСОБА_2 призводить до того, що вона не може повною мірою усвідомлювати і аналізувати значення своїх дій та їх наслідків.

02.09.2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Компаньйон Фінанс» було укладено кредитний договір № 1-6-6081 від 02.09.2014 року на суму 6 035 грн. зі строком користування кредитом до 16.09.2014 року та загальною сумою платежів за кредитом у розмірі 7 619,19 грн.

На час укладення цього договору ОСОБА_2 була неплатоспроможною, проте фахівці ТОВ «Компаньйон Фінанс» навмисно ввели її в оману, вселивши їй думку про її індивідуальну фінансову значимість.

Відповідно до договору відступлення права вимоги №20150330-Ф від 30.03.2015 р. між ТОВ «Компаньойон Фінанс» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» право грошової вимоги за вказаним кредитним договором було передано новому кредитору. На дату укладення цього договору кредитні кошти були повернуті на загальну суму 6655 грн.

Оскільки вказаний кредитний договір виходить за межі дрібного побутового та укладений ОСОБА_2 без отримання його згоди, як чоловіка, та не в інтересах сім'ї, просив визнати його недійсним відповідно до ч.2 ст.65 СК України.

Вважав умови кредитного договору також несправедливими по відношенню до споживача ОСОБА_2 відповідно до положень ч.2 ст.18, пунктів 1 та 10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до пункту 2 ч.6 ст.18 цього Закону є підставою для визнання його недійсним.

Крім цього, просив визнати кредитний договір недійсний, як такий, що був вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману або є агресивною відповідно до п. 2 , ч.1, п. 6 ч.2, ч.4 , п. 1, п. 3 ч.5. ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що посилання суду першої інстанції на збільшення позовних вимог не відповідає обставинам справи, оскільки мало місце лише уточнення позовних вимог.

Судом в порушення п. 1 ч.1 ст.51 ЦПК України ОСОБА_2, яка має тяжке хронічне психічне захворювання, було залучено до участі в справі в якості третьої особи. При цьому судом не взято до уваги заяву про його участь в судових засіданнях в якості як позивача, так і законного представника третьої особи ОСОБА_2 по захисту прав, свобод та інтересів недієздатної фізичної особи.

Судом також не досліджено заяву №1-6-6081 від 02.09.2014 р., яка не містить законодавчо визначені ознаки кредитного договору, а також підпису особи, що діє від імені юридичної особи та не скріплена печаткою.

Матеріали справи також не містять доказів отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 6035 грн. за заявою №1-6-6081 від 02.09.2014 р., а висновок суду в цій частині ґрунтується на припущеннях.

Судом не надано оцінки пункту 3.3 вказаної заяви, який примушує ОСОБА_2 підтвердити отримання згоди другого з подружжя. Такої згоди він не надавав, а рішення суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову із застосуванням положень ч.2 ст.65 СК України є необґрунтованим.

В судовому засіданні він діяв як позивач та законний представник третьої особи ОСОБА_2, надав докази порушення вимог ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким кредитний договір має бути визнаний недійсним з застосуванням наслідків його недійсності, чого судом першої інстанції враховано не було.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, діючи також як законний представник третьої особи ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Компаньйон Фінанс» - Миколинська Г.В. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції , якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За положеннями ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 04.10.1975 року (а.с.12).

02 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Компаньйон Фінанс» було укладено кредитний договір шляхом акцепту ТОВ «Компаньйон Фінанс» пропозиції (оферти) ОСОБА_2 про укладення договору, викладеного в заяві №1-6-6081 (а.с.5).

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 було надано кредитні кошти в сумі 6035 грн. на строк до 16.09.2014 року зі сплатою процентів в сумі 1 584,19 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів отримання ОСОБА_2 грошових коштів є необґрунтованими, оскільки вказана обставина не була предметом розгляду суду першої інстанції.

За таких підстав доводи позивача про те, що кредитний договір між сторонами фактично укладено не було є необґрунтованими.

30 березня 2015 року між ТОВ «Компаньйон Фінанс» (кредитор) та ТОВ «Прімоколект Кредитор» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №20150330-Ф, відповідно до умов якого, кредитор передає ( відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає усі належні кредиторові права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, в тому числі по договору №1-6-6081 від 02.09.2014 р. (а.с.72-74).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення кредитного договору не є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч.2 ст.65 СК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи зі змісту зазначеної норми предметом кредитного договору є грошові кошти, а кредитодавцем фінансова установа.

Таким чином, у розумінні ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитом є надання коштів у позику, що є одним із видів фінансової послуги.

Положення ст. 65 СК України регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання кредиту, оскільки сам по собі кредитний договір є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для ОСОБА_1, а лише для ОСОБА_2, як сторони договору.

За таких підстав висновок суду першої інстанції про те, що згоди позивача на укладення його дружиною спірного договору не потрібно, оскільки вказаний правочин не є договором розпорядження майном подружжя, є правильним.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання кредитного договору недійсним з підстав несправедливості його умов відповідно до положень ч.2 ст.18, пунктів 1 та 10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» по відношенню до споживача ОСОБА_2, а також з тих підстав, що останній був вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману або є агресивною відповідно до п. 2 , ч.1, п. 6 ч.2, ч.4 , п. 1, п. 3 ч.5. ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не був стороною вказаного договору, доводи про порушення його прав та законних інтересів внаслідок його укладення є недоведеними.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції і у вказаній частині.

Відповідно до положень ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до положень ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та з інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною. ОСОБА_1 призначено її опікуном (а.с.147).

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 не був стороною кредитного договору, а позовних вимог від імені та в інтересах ОСОБА_2 по справі не заявлено, підстави для визнання кредитного договору недійсним з огляду на порушення прав позичальника ОСОБА_2 у суду першої інстанції були відсутні.

Залучення судом першої інстанції 09 листопада 2015 р. до участі в справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відповідає положенням ч.2 ст.35 ЦПК України.

Та обставина, що ОСОБА_1 на підставі судового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року набув статус опікуна над недієздатною ОСОБА_2, з огляду на те, що остання не була позивачем по справі, доводи апеляційної скарги в тій частині, що позовні вимоги були спрямовані і на захист інтересів недієздатної особи є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 лютого2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/5948/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.