Справа №487/3891/15-ц 11.07.2016 11.07.2016 11.07.2016
Провадження №22-ц/784/1574/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 та ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності,

в с т а н о в и л а:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності.

Позивач зазначав, що він, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_3 в указаній квартирі тривалий час не проживає, участі в оплаті комунальних послуг та у витратах, пов'язаних з ремонтом квартири не приймає. Тому він змушений за власні кошти сплачувати вартість комунальних послуг. Крім цього, ним проведений ремонт в даній квартирі, вартість якого склала 60563 грн. 99 коп.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачки 5575 грн. 87 коп. у рахунок витрат по сплаті ним вартості комунальних платежів за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2014 року та 20187 грн. 99 коп. - витрат, пов'язаних з ремонтом квартири.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6335 грн. 30 коп. у відшкодування витрат на утримання спільного майна, з яких: 2525,30грн - витрати за житлово-комунальні послуги за період з травня 2012 року по грудень 2014 року; 3810 грн. - витрати на ремонт квартири.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, а справу повернути на новий розгляд. Позивач посилається на те, що висновки суду щодо часткового задоволення його вимог не відповідають фактичним обставинам справи та доказам, які він надав на підтвердження своїх вимог, а позовна давність судом застосована помилково, оскільки не дотримані положення ч.1 ст. 264 ЦК України щодо її переривання.

ОСОБА_3 теж звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити. Відповідачка посилається на те, що судом неповно з'ясовані фактичні обставини справи, зокрема щодо участі у сплаті комунальних платежів її та позивача матері ОСОБА_6, яка постійно проживала в указаній квартирі до листопада 2014 року. Відповідачка також зазначила, що проведення ремонту в квартирі позивач з нею як співвласником даної квартири не погоджував, та не надав доказів на підтвердження необхідності такого ремонту.

Перевіривши матеріалами справи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід відхилити із таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 2004 року та договору дарування 1/3 частки квартири, посвідченого в нотаріальному порядку 18 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, остання, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками по 1/3 частині кожен квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13, 65).

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка тривалий час у квартирі не проживає, участі у оплаті комунальних платежів та в проведенні ремонту не приймає.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Судом встановлено, що відповідно до інформації ЖЕК №1 (ЖКП ММР «Бриз») та в ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2009 року 31 грудня 2014 року в рахунок оплати витрат по утриманню будинку та прибудинкової території сплачено 5285 грн. 45 коп., а за послуги теплопостачання до вказаної квартири - 11442 грн. 18 коп. (а.с. 6-10). Доказів щодо участі у сплаті вказаних комунальних платежів відповідачка не надала.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 322, 360 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прийшов до обґрунтованого висновку, що витрати, пов'язані із сплатою комунальних платежів, повинні нести всі співвласники майна, незалежно від того, чи проживають вони у квартирі, а позивачка не надала доказів того, що вона має право на несплату вартості комунальних послуг, оформлене в установленому законом порядку у зв'язку з не проживанням у вказаній квартирі з вини позивача. Із врахуванням наведеного, районний суд правильно вважав, що із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1/3 частина сплачених ним витрат в рахунок зазначених комунальних платежів.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 просила про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.29-30).

Тому із врахування вимог відповідачки про застосування позовної давності та в межах заявлених позовних вимог ОСОБА_1, суд правильно стягнув на користь останнього із відповідачки 1/3 частину понесених ним витрат по сплаті комунальних платежів за утримання будинку та прибудинкової території, а також теплопостачання до вказаної квартири в розмірі 2525 грн. 30 коп. за період з травня 2012 року по грудень 2014 року включно, тобто в межах позовної давності у три роки. Розмір стягнутих витрат сторонами не оспорювався.

Як видно із позовної заяви, ОСОБА_1 також зазначав, що ним за власні кошти проведено ремонт у вказаній квартирі, вартість якого склала 60563 грн.99 коп. Посилаючись на те, що відповідачка має намір проживати у вказаній квартирі, позивач просив стягнути з неї як із співвласника вартість 1/3 частини ремонту, що становить 20187 грн. 99 коп.

Із пояснень позивача видно, що будинок АДРЕСА_1 1966 року побудови.

На а.с. 14 є копія накладної від 29 травня 2012 року та договору № 29/5/2 про придбання ОСОБА_1 у приватного підприємця ОСОБА_7 металопластикових конструкцій (вікон) в кількості 3 шт. вартістю 5520 грн. Відповідно до копій накладних №8 від 6 липня 2012 року, №9 від 12 серпня 2012 року та товарного чеку №44 від 25 липня 2012 року позивач відповідно придбав двері міжкімнатні у кількості 2 шт.., вартістю по 600 грн., вхідні двері - вартістю 4800 грн., лінолеум, плінтус, форнітуру вартістю 715 грн., загальною вартістю 11430 грн. (а.с. 16-17). Факт встановлення нових вхідних дверей, двох міжкімнатних дверей, заміна лінолеуму підтверджується показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 Обставини щодо заміни позивачем вікон, дверей, відповідачка не заперечувала, а посилалась на, що ціни на придбання цих матеріалів та конструкцій з нею не було погоджено. Проте вона не надала будь-яких доказів, які свідчили б про те, що необхідності у заміні дверей, вікон та лінолеуму не було.

Із врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції на підставі ст. ст. 322, 360 ЦК України прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача із відповідача вартості ремонту, проведеного ним влітку 2012 року, відповідно до її частки в праві власності на дану квартиру, що склало 3810 грн.

Не підлягають задоволенню доводи ОСОБА_3 про те, що оскільки в указаній квартирі постійно проживала її та позивача мати ОСОБА_6, яка померла 06 листопада 2014 року, і за життя сплачувала витрати на комунальні послуги та на проведення ремонту, а тому вона (відповідачка) їх не повинна сплачувати, бо належних доказів на їх підтвердження вона не надала. Крім цього, проведений позивачем поточний ремонт із заміни вікон, вхідних та міжкімнатних дверей, лінолеуму, забезпечує тепло та шумоізоляцію, а доказів того, що необхідності у заміні цих конструкцій та матеріалів не було, відповідачка суду не надала.

Посилання ОСОБА_1 на помилковість висновків суду в частині застосування позовної давності до вимог про стягнення частини витрат по сплаті комунальних послуг безпідставні, оскільки суперечать положенням ст.264 та ч.3 ст. 267 ЦК України. Доказів щодо переривання позовної давності він не надав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення із відповідачки іншої частини витрат, сплачених ним на придбання будівельних матеріалів, оплату транспорту та робіт, суд вірно вважав, що позивач належними доказами ці вимоги не довів.

Аргументи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд при ухваленні рішення не врахував весь обсяг здійсненого ним ремонту, не дав належної оцінки показам свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13, які підтвердили обставини щодо проведення ним ремонту, висновків суду не спростовують, оскільки позивач не дав доказів необхідності здійснення інших ремонтних робіт та згоду позивачки на проведення такого ремонту.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко