У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування майнової та моральної шкодиза касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2 майнову шкоду в сумі 2 261 грн та у відшкодування моральної шкоди 5 тис. грн; зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди при виконанні ним будівельно-монтажних робіт по обладнанню та підключенню гаража до мережі електропостачання та при огородженні земельної ділянки площею 46 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1, на якій розміщений гараж; стягнути на його користь з ОСОБА_2 судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником 53/100 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1; власником 47/100 частини даного будинку є відповідач ОСОБА_2

Вказував, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до нього, виконавчого комітету Ковельської міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 14 березня 2013 року № 108 в частині затвердження протоколу узгоджувальної комісії від 27 лютого 2013 року щодо вирішення земельного спору про погодження меж землекористування по АДРЕСА_1 між землекористувачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Зазначав, що відповідно до даного рішення, розподіл користування спірною земельною ділянкою здійснюється відповідно до акту розподілу земельної ділянки від 30 жовтня 1996 року. При цьому, на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка перебуває в користуванні позивача, площею 46 кв.м. побудовано гараж. Він проводив роботи по огородженню даної земельної ділянки, а саме: встановив сім металевих стовбців, які ОСОБА_2 зруйнувала, чим завдала йому майнову шкоду на суму 1 тис. грн. Вказував, що з даного приводу він двічі звертався до Ковельського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та працівниками міліції проводилась перевірка.

15 січня 2015 року між ним та державним підприємством «Ковельсвітло» (далі - ДП «Ковельсвітло») був укладений договір підряду на виконання будівельно-монтажних робіт по підключенню належного йому гаража до мережі електропостачання і він сплатив за договором 1 261 грн вартість даних робіт. На його думку вказану суму слід стягнути на його користь, оскільки гараж так і не був підключений до мережі електропостачання з вини відповідачів, та зобов'язати не чинити йомуперешкоди при виконанні будівельно-монтажних робіт по обладнанню та підключенню гаража до мережі електропостачання та при огородженні його земельної ділянки.

Крім того, діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, яка полягає у заподіянні душевних страждань, пошкодженні та знищенні майна, неможливістю на власний розсуд користуватись належним йому майном, розмір якої оцінив у 5 тис. грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 3 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди при виконанні будівельно-монтажних робіт по обладнанню та підключенню гаража до мережі електропостачання та при огородженні земельної ділянки, площею 46 кв.м, на якій розміщений гараж по АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Судові рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди при виконанні будівельно-монтажних робіт по обладнанню та підключенню гаража до мережі електропостачання та при огородженні земельної ділянки, площею 46 кв.м, на якій розміщений гараж по АДРЕСА_1 не оскаржуються і в силу ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст.. 152 ЗК України), а тому позивач правомірно та обґрунтовано ставить вимоги до відповідачів про усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо відшкодування майнової шкоди, суд виходив із того, що стовбці не були пошкоджені або знищені, ОСОБА_2 їх лише демонтувала.

Позивачем було укладено договір на підключення гаража до мережі електропостачання, проте такі роботи не були виконані підрядною організацією ДП «Ковельсвітло», а тому підстави для стягнення вартості цих робіт з відповідача відсутні.

Крім того, позивач оцінив вартість моральної шкоди у 5 тис. грн, при цьому будь-яких розрахунків, міркувань, доказів на обґрунтування моральної шкоди ним не наданою.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому зазначив, що позивачем не доведено та не подано доказів того, що внаслідок винних дій відповідачів, які виразились у демонтажі стовпців, йому спричинено майнову шкоду, оскільки дане майно залишилось у позивача, а доказів того, що стовпці непридатні до використання суду не надано.

Суд, в обґрунтування відмови у позові про відшкодування майнової шкоди, послався на те, що, надані позивачем накладні та товарні чеки, на підтвердження витрат на бетонування семи стовпців, не можуть підтверджувати цей факт, оскільки бетонувались сім лунок діаметром 30-40 см і глибиною 50 см., що вочевидь вимагало значно менше витрат вказаних будівельних матеріалів.

Крім того, суд послався на пояснення відповідача, яка зазначала, що вона лише вийняла стовпці з забетонованих лунок, не пошкодивши ці стовпці і бетон.

При цьому позивач не навів доказів на спростування цих пояснень, тобто не довів підстави свого позову щодо наявності майнової шкоди і її розміру.

Проте погодитися з такими висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушенні, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України. Крім того, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. При цьому в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

Судом установлено, що ОСОБА_1 належить 53/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Ковельською державною нотаріальною конторою 29 квітня 1992 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням Волинського обласного бюро технічної інвентаризації (далі ВОБТІ) від 3 грудня 1993 року.

ОСОБА_2 належить 47/100 частин вказаного житлового будинку на підставі договору дарування частини будівель, посвідченого 7 квітня 1997 року Ковельською державною нотаріальною конторою, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 19 травня 1997 року ВОБТІ.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, виконавчого комітету Ковельської міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 14 березня 2013 року № 108 в частині затвердження протоколу узгоджувальної комісії від 27 лютого 2013 року щодо вирішення земельного спору про погодження меж землекористування по АДРЕСА_1 між землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користуються земельними ділянками по АДРЕСА_1 в порядку, встановленому в акті 1996 року. При цьому, у користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 535 кв.м., а в користуванні ОСОБА_2 - земельна ділянка площею 603 кв. м. за вказаною адресою та 97 кв.м. земельної ділянки перебуває у спільному користуванні сторін.

Такий розподіл земельної ділянки затверджений актом розподілу земельної ділянки між співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 від 30 жовтня 1996 року.

Як вбачається з копії договору оренди землі від 15 липня 2013 року, Ковельська міська рада надала, а ОСОБА_1 як орендар, прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 46 кв.м. строком на 49 років.

Витягом з розпорядження виконавчого комітету Ковельської міської ради № 807/рв від 22листопада 1996 року «Про дозвіл на добудову та переобладнання житлових будинків, тимчасових споруд, хлівів, будівництво гаражів» підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво гаража по АДРЕСА_2 розміром 4,0 на 8,0 метри.

З висновку № 6088, зареєстрованого в ЖЄО № 8007 від 26 грудня 2014 року, убачається, що працівниками Ковельського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області проводилась перевірка по факту звернення ОСОБА_1 та встановлено, що 24 грудня 2014 року ОСОБА_2 перерубала провід електроживлення, по якому надходила електрика до гаража ОСОБА_1 з його будинку.

Відповідно до висновку № 361 від 24 січня 2015 року по розгляду звернення ОСОБА_1, працівниками Ковельського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області проводилась перевірка по факту звернення ОСОБА_1 та встановлено, що близько двох місяців назад ОСОБА_2 заклала бетонними блоками прохід, в результаті чого ОСОБА_1 немає можливості вільно пройти до свого гаража.

15 січня 2015 року між ДП «Ковельсвітло» та ОСОБА_1 укладено договір підряду на виконання будівельно-монтажних робіт по підключенню до будинку електричних мереж гаража по АДРЕСА_1.

Виконати замовлені роботи не вдалось, оскільки інший мешканець будинку ОСОБА_3 чинив перешкоди по виконанню робіт.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Отже, висновок суду про те, що позивачем не доведено свої позовні вимоги про відшкодування шкоди спростовується наявними у матеріалах справи висновком про розгляд звернення ОСОБА_1 від 29 травня 2014 року та від 29 грудня 2014 року (а.с. 20-22), договором підряду та кошторисом (а.с. 24-26), квитанцією від 27 січня 2015 року (а.с. 26 зворот), товарними чеками (а.с. 132 зворот), відповіддю Ковельського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій ОСОБА_1(а.с. 79), яким суд, у порушення вимог ст. 112 ЦПК України, оцінки не дав.

Натомість відповідачі, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, доводи позивача не спростували і не довели відсутність своєї вини.

У п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд апеляційної інстанції, перш ніж робити висновок про відсутність вини у діях відповідачів, а отже і відсутність підстав для відповідальності за заподіяну шкоду, зобов'язаний був виходити з того, що у правовідносинах із відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, що означає, що не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової та моральної шкоди не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 липня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик