АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3538/16 Справа № 192/1959/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Щербина Н. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що відповідно до умов договору б/н від 27 липня 2007 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній отримав кредит в розмірі 1.900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості.

Вказували, що ОСОБА_2 погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Зазначали, що відповідно до п.3.2,3.3 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору, суму кредиту не повернув, внаслідок чого у нього станом на 31 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 17.155 грн.75 коп., а саме: заборгованість по кредиту в розмірі 6.240 грн.32 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 7.346 грн.95 коп., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 2.275 грн.35 коп., штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 793 грн.13 коп., яку вони просять стягнути з відповідача.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до заяви від 27 липня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 кредитну картку НОМЕР_1 з сумою кредитного ліміту 1.900 грн., базовою процентною ставкою 3% із розрахунку 360 днів на рік (а.с.12).

Відповідно до п.п.3.1-3.3 Умов та Правил надання банківських послуг позивач зобов'язався надати позивачу кредит та за своїм рішенням встановити розмір кредитного ліміту, який був встановлений у відповідності до п.3.2,3.3 Умов та Правил надання банківських послуг в розмірі 1.900 грн.

В свою чергу відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором, а банк відповідно до п.5.2 Умов та Правил надання банківських послуг має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором, а при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень та 5% від суми позову - п.8.6. (а.с.16 на звороті).

Строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки.

В матеріалах справи (а.с.123) міститься копія картки НОМЕР_1, з якої вбачається, що строк її дії встановлено до липня 2011 року.

Відповідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» №30.1.0./2-20160121/3454 від 02 лютого 2016 року перевипуску картки після липня 2011 року не було (а.с.96).

Крім того, з рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2012 року по справі №0438/2253/2012 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитної угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину, яке набрало законної сили 11 січня 2013 року, вбачається, що предметом розгляду справи також був кредитний договір від 27 липня 2007 року, за яким ОСОБА_2 був встановлений кредитний ліміт в розмірі 1.900 грн. з видачею кредитної картки VISA зі строком дії до липня 2011 року.

Після припинення строку дії банківської картки в липні 2011 року, позивач мав заборгованість по банківській картці перед відповідачем в розмірі 10.000 грн. по отриманих кредитних коштах, про що свідчить як надана відповідачем на запит позивача інформація, витяги по особовому рахунку позивача, так і здійснені позивачем платежі по поверненню кредитних коштів в період з вересня 2011 року по 25 вересня 2012 року (а.с.43-47).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що відповідач ОСОБА_2 ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки в них відсутній його підпис, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15 та в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сплив трирічний строк позовної давності до основної вимоги, у зв'язку з чим вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог, як з моменту останнього платежу 25 вересня 2012 року так і з моменту строку дії кредитного ліміту (карти) липня 2011 року та про застосування спливу позовної давності заявлено відповідачем і його представником у судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пунктів 3.1.1,5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі є останнім днем місяця, указаного на картці (поле MONTH).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року (справа №6-134цс14), від 12 листопада 2014 року (справа №6-167цс14) і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 13 січня 2016 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, звернувся до суду з заявою, в якій просив застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовити йому у задоволенні позову (а.с.37).

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що картка діяла до липня 2011 року, останній платіж відповідачем було здійснено 25 вересня 2012 року, тобто останній платіж було здійснено вже після закінчення строку дії картки, а з позовом до суду банк звернувся лише 28 липня 2015 року (а.с.26), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст.267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково застосував позовну давність до правовідносин, що склалися між сторонами, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи, не ґрунтуються на законі та спростовуються викладеними висновками суду.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що правовідносини від 2007 року були продовжені на такий же строк оскільки ОСОБА_2 не звертався з заявою про їх припинення і ці правовідносини між сторонами тривають до повного погашення клієнтом кредиту є хибними та відхиляються колегією суддів тому, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений.

Оскільки після закінчення строку дії договору банк не видавав відповідачу грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 27 липня 2007 року не виконав, відсутні підстави вважати що договір було пролонговано, саме такої позиції дотримується й Верховний Суд України у своїй постанові від 25 вересня 2014 року під час розгляду справи № 6-103цс14.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.