У Х В А Л А

25 травня 2016 року м. Рівне

Суддя апеляційного суду Рівненської області Шеремет А.М., в порядку вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним, -

в с т а н о в и л а:

26 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в частині передачі відчужувачем (ОСОБА_1) набувачеві (ОСОБА_2) у власність:

- 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1

- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться на території с.Дерев'яне Рівненського району, Рівненської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2;

- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1908 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території с.Дерев'яне Рівненського району, Рівненської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

25 вересня 2015 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 листопада 2015 року скасовано рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року та ухвалене нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним відмовлено.

19 листопада 2015 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції Українивизначає одну з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному та касаційному порядку судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини, юрисдикцію якого визнано Україною та остаточні рішення якого є обов'язковими до виконання Україною (ст. 46 Конвенції, ст. 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини") вказує на те, "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах в межах юрисдикції таких судів додержання основоположних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення у справі "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі" (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) № 39199/98, п. 62, 26 липня 2005 року).

У цьому зв'язку Суд нагадує, що "право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено або зведено нанівець. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та зберігати розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (рішення у справі "Мельник проти України" (Melnyk v. Ukraine), № 23436/03, пункти 22-23, від 28 березня 2006 року; рішення у справі "Мушта проти України", № 8863/06, пункти 37, 38, 47, від 18 лютого 2011 року).

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії").

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина 1 статті 294 ЦПК України).

Згідно з ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

ОСОБА_1 скористалася своїм правом і приймала участь у справі відповідно до положень ст. 38 ЦПК України через представника ОСОБА_5, згідно довіреності від 04 липня 2014 року (а.с. 19), тому доводи заяви про те, що позивач не приймала особистої участі у справі не змінює її права та обов'язку щодо додержання вимог закону про порядок оскарження судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат ОСОБА_5 була присутня 17 вересня 2015 року в судовому засіданні, того ж дня угодою від 17 вересня 2015 року дію договору від 04 липня 2015 року про надання правової допомоги припинено (а.с. 136), однак копію вступної та резолютивної частини рішення ОСОБА_5 отримала 18 вересня 2015 року (а.с. 93).

25 вересня 2015 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції направлено ОСОБА_1 апеляційну скаргу в додатках до якої була долучена копія рішення Рівненського районного суду від 17 вересня 2015 року, отримання якої 24 жовтня 2015 року підтверджується підписом ОСОБА_1 на повідомленні про поштове відправлення (а.с. 106).

Крім того, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 (договір про надання правової допомоги від 27 жовтня 2015 року) була присутня при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 06 листопада 2015 року, надавала пояснення та не повідомляла про намір подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 Апеляційним судом Рівненської області ухвалено рішення від 06 листопада 2015 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2

Таким чином, оскільки апеляційна скарга подана після закінчення апеляційного розгляду справи питання про її прийняття має вирішуватися відповідно до ч.1. ст. 318 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦПК України, якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави.

Таким чином,зі змісту ст. 318 ЦПК України вбачається, що умовами, за яких є можливим розгляд апеляційної скарги, що надійшла до апеляційного суду вже після закінчення апеляційного розгляду справи, є:

1) апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи;

2) строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи.

Із матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга ОСОБА_1 подана після закінчення апеляційного розгляду справи, під час перегляду справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в якій ОСОБА_1 приймала участь через свого представника ОСОБА_5 у відповідності до ст. 38 ЦПК України.

Оскільки наведеною нормою процесуального права встановлено обов'язок суду апеляційної інстанції відкрити нове апеляційне провадження у тій же справі лише за умови коли особа, яка подала скаргу, не була присутня під час розгляду цієї справи в апеляційному порядку, а в даному випадку розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 відбувався за участю представника ОСОБА_1, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 за правилами ч. 1 ст. 318 ЦПК України не може бути здійснений.

Таким чином, підстави для відкриття нового апеляційного провадження у справі, розгляд якої в апеляційному порядку уже закінчено, відсутні.

Згідно ч.5 ст. 297 ЦПК України про повернення скарги суддя-доповідач постановляє ухвалу.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додала квитанції про сплату судового збору в розмірі 267,96 грн.(а.с. 121, 132).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 42 Постанови Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору (статті 214, 215 ЦПК). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених п. 2 ч. 1 цієї статті, судовий збір повертається повністю.

Отже, сума судового збору за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн. підлягає поверненню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 297,318 ЦПК України, ст. 7 Закону України "Про судовий збір", -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним - повернути особі яка її подала.

Повернути ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 267 грн. 96 коп.

Зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області повернути ОСОБА_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, кошти судового збору в розмірі 267 грн. 96 коп.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Суддя Апеляційного суду

Рівненської області А.М.Шеремет