ухвала

іменем україни

29 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гвоздика П.О., Мартинюка В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору, за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року та Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що між банком та ОСОБА_4 06 вересня 2007 року укладений кредитний договір № DNU0AK00007420, за яким останній отримав кредит у розмірі 30 041,25 дол. США зі сплатою за користування кредитом 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцем терміном повернення 05 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань 06 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір застави рухомого майна - автомобіля IVECO, модель 3512, 2001 року випуску, тип ТЗ: автобус-D, № кузова/шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_4 умов кредитного договору, утворилася заборгованість станом на 01 липня 2011 року у сумі 32 021,06 дол. США.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2011 року (з урахуванням ухвали того ж суду від 10 вересня 2012 року про виправлення описки) заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову задоволено частково, вилучено предмет застави та передано його на зберігання ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: автомобіль IVECO, модель 3512, 2001 року випуску, тип ТЗ: автобус-D, № кузова/шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль IVECO, модель: 3512, рік випуску: 2001, тип ТЗ: автобус-D, № кузова/шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн, всього - 1 820 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2012 року заяву представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2011 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суді із зустрічним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 06 вересня 2007 року з метою придбання автомобіля він уклав з відповідачем кредитний договір № DNU0AK00007420 за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало йому у кредит грошові кошти в розмірі 30 041,25 дол. США на термін до 05 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору того ж дня між сторонами було укладено договір застави рухомого майна № DNU0AK00007420, предметом якого був автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску.

16 червня 2011 року співробітники банку самоуправно забрали у нього вказаний автомобіль, чим суттєво порушили в односторонньому порядку вимоги кредитного договору. Зважаючи на викладене просив суд розірвати кредитний договір від 06 вересня 2007 року № DNU0AK00007420 з 16 червня 2011 року

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2013 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2013 року заяву представника ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову задоволено.

Скасовано заходи забезпечення позову - вилучення та передання на зберігання ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля IVECO, модель: 3512, рік випуску: 2001, тип ТЗ: автобус-D, № кузова/шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Розірвано кредитний договір № DNU0AK00007420 від 06.09.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 з 16 червня 2011 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 120 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року в частині зазначення часу з якого договір є розірваним «з 16.06.2011 року» змінено та зазначено «з моменту набрання рішення суду законної сили».

В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вилучаючи 16 червня 2011 року у позивача автомобіль, який є предметом застави, відповідачем було порушено умови укладеного між сторонами договору застави, положення чинного законодавства, внаслідок чого позивача було позбавлено того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору.

Тобто, вилучення банком автомобіля зробило неможливим досягнення ОСОБА_4 цілей кредитного договору, який укладався саме для купівлі даного автомобіля, при тому, що ним здійснювались платежі за кредитом по липень 2013 року, про що свідчить відповідна виписка по рахунку та меморіальні ордери.

Так, у зв'язку з неналежним виконанням позивачем взятих на себе обов'язків за вказаним кредитним договором у червні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося із позовом про звернення стягнення на предмет застави, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 2-859/11, при цьому, сума простроченої заборгованості за кредитним договором, згідно з доданим до позовної заяви розрахунком, складала 1 874,38 доларів США.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2009 року було задоволено клопотання ПАТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову та накладено арешт на майно ОСОБА_4, в тому числі на автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску.

16 червня 2011 року співробітниками ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаний автомобіль було вилучено у позивача, зазначені обставини підтверджується копією постанови про відмову у порушенні кримінальної справи та не заперечувались відповідачем.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року вказану ухвалу було скасовано та питання щодо забезпечення позову направлено на новий розгляд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2011 року позовну заяву про звернення стягнення на автомобіль було залишено без розгляду за заявою позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», заяву банку про забезпечення позову залишено без задоволення.

У серпні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до даних Управління ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, 23 жовтня 2013 року автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску було знято з реєстраційного обліку на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2011 року та реалізовано. Даних про вартість за яку був проданий автомобіль відповідачем на запит суду надано не було.

Так, співробітниками банку 16 червня 2011 року було вилучено предмет застави (автомобіль ІVECO 3512, 2001 року випуску) в той час, як чинна на той момент ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2009 року передбачала накладення арешту на належне позивачу майно, а ухвалу, якою було постановлено вилучити автомобіль та передати на зберігання банку прийнято Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська пізніше - 15 серпня 2011 року.

Знімаючи з обліку предмет застави та реалізовуючи його 23 жовтня 2013 року, банк діяв на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2011 року, яке було скасовано ухвалою даного суду від 15 серпня 2012 року.

Даний факт був відомий відповідачу, оскільки 19 листопада 2012 року його представник ОСОБА_6 була особисто повідомлена про судове засідання по даній справі після скасування заочного рішення.

Станом на 07 жовтня 2013 року сторони у справі банк та ОСОБА_4 намагалися вирішити спір мирним шляхом, про що свідчать клопотання представників сторін до суду, а 21 жовтня 2013 року, як зазначалося вище, позовні вимоги банку про звернення стягнення на заставлений автомобіль ухвалою суду залишено без розгляду.

Однією з підстав розірвання договору за рішенням суду є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-75гс13).

Змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що постановляючи рішення про розірвання договору з 16 червня 2011 року, місцевим судом не враховано положення встановлені ст. 653 ЦК України щодо правових наслідків розірвання договору.

Зокрема, ч. 3 ст. 653 ЦК України встановлено, що якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права під час прийняття до розгляду апеляційної скарги, безпідставного поновлення строку на апеляційне оскарження не знайшли свого підтвердження.

Не знайшли свого підтвердження і доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо не порушення умов кредитного договору, оскільки ОСОБА_4 розраховував отримати від банку грошові кошти, а не транспортний засіб.

Таким чином, доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року у частині, яка не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко П.О. Гвоздик В.І. Мартинюк