Справа № 139/94/15-ц Провадження № 22-ц/772/951/2016Головуючий в суді першої інстанції Тучинська Н. В.
Категорія 27 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Оніщука В.В.,

з участю секретарів Маркевич Я.С.,

Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 19 січня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 04 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір

№ VIUWGA, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 20 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 04 квітня 2014 року.

При цьому відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

За умовами договору, у випадках порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач зобов'язалася сплачувати відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості.

Ураховуючи те, що ОСОБА_3 належним чином не виконала свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, позивач, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 18 188, 92 дол. США, що за курсом 15, 41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05 грудня 2014 року складає 280 291, 25 грн., а також судові витрати у справі.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 19 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 надіслала заяву про розгляд справи у відсутність; заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не укладала та не підписувала з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір № VIUWGA від 04 квітня 2008 року, а також позивач не довів, що відповідачка отримувала кошти за цим кредитним договором.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частиною третьою статті 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Установлено, що 04 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VIUWGA, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 20 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 04 квітня 2014 року.

При цьому відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором (пункт 1.1. кредитного договору).

За умовами договору, у випадках порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати кредиту та встановлених договором процентів, станом на 05 грудня 2014 року у загальній сумі 18 188, 92 дол. США, що за курсом 15, 41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05 грудня 2014 року складає 280 291, 25 грн., з яких: заборгованість за кредитом становить 16 021, 71 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків у сумі 1 188, 59 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 25, 65 дол. США, заборгованість по пені - 71, 38 дол. США, штраф (фіксована частина) - 16, 22 дол., штраф (процентна складова) - 865, 37 дол.

Відмовляючи у задоволенні позову через його недоведеність, суд першої інстанції виходив із того, що висновком судово-почеркознавчої та технічної експертизи № 513/514/15-21 від 28 травня 2015 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 у кредитному договорі № VIUWGA від 04 квітня 2008 року у графах «Позичальник» та «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто», у графі «Позичальник» додатку № 1 до кредитного договору № VIUWGA від 04 квітня 2008 року, у графі «Позичальник» та «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» додатку № 2 до кредитного договору № VIUWGA від 04 квітня 2008 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів, але не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.71-76). Також суд послався на показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6

Разом з тим, за змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, у матеріалах кредитної справи міститься анкета-заява ОСОБА_3 про надання кредиту в розмірі 20 000 доларів США, заява відповідачки про укладення договору страхування нерухомості, договір страхування майна

№ VIUWGA від 04 квітня 2008 року, заява ОСОБА_3 про укладення договору особистого страхування, договір особистого страхування

№ VIUWLK від 04 квітня 2008 року, а також заява про видачу готівки № 101 від 04 квітня 2008 року.

Також із матеріалів кредитної справи слідує, що на момент укладення кредитного договору відповідачка проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

Окрім цього, зобов'язання за кредитним договором

№ VIUWGA забезпечено договором іпотеки від 04 квітня 2008 року, укладеним між ОСОБА_7 - батьком ОСОБА_6, та позивачем.

Із розрахунку заборгованості за договором № VIUWGA від 04 квітня 2008 року, станом на 05 грудня 2014 року слідує, що протягом 2008-2014 років заборгованість сплачувалась.

Викладене свідчить, що між сторонами був укладений правочин у письмовій формі, оскільки його зміст зафіксований у різних документах.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, доводи відповідача про те, що кредитний договір

№ VIUWGA від 04 квітня 2008 року та додатки до нього нею не підписувалися можуть бути підставою для визнання його судом недійсним.

Погоджуючись із запереченнями ОСОБА_3 про не підписання нею кредитного договору та не отримання коштів за цим договором, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позов про визнання договору недійсним у встановленому порядку останньою не заявлявся і предметом судового розгляду не був.

Викладене свідчить, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним у зв'язку з не підписанням договору та встановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про стягнення заборгованості.

У порушення вимог частини 4 статті 10 ЦПК України суд не роз'яснив ОСОБА_3 її право на звернення до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, тоді як апеляційний суд в силу положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суд першої інстанції в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки питання щодо підписання відповідачкою кредитного договору не відносяться до предмета заявленого позову (про стягнення заборгованості за кредитним договором), ОСОБА_3 позов про визнання цього договору недійсним із зазначених підстав не заявляла, то висновок судово-почеркознавчої та технічної експертизи № 513/514/15-21 від 28 травня 2015 року у цій справі, згідно з яким підписи від імені ОСОБА_3 у кредитному договорі № VIUWGA від 04 квітня 2008 року у графах «Позичальник» та «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» та додатках до нього виконані не ОСОБА_3, а іншою особою, не має юридичного значення по цій справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи те, що правочин був укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, то помилковими є посилання в судовому рішенні на показання свідків, як докази того, що кредитний договір відповідач не підписувала.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагент та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За правилами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконувала, то заборгованість за кредитним договором необхідно стягнути в примусовому порядку.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.1. кредитного договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 1.4. договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пунктом 5.3. кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач розрахував заборгованість по пені, комісії та штрафи у доларах США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, зокрема при застосуванні статті 549 ЦК України.

Оскільки встановлена у пункті 5.1. кредитного договору пеня розрахована банком у доларах США, то, з урахуванням позовних вимог, вона підлягає перерахуванню у гривню за курсом НБУ станом на 05 грудня 2014 року (71,38 доларів США Х 15,41 = 1099, 97 грн.).

Визначений у пункті 5.3. договору штраф (процентна складова) за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів повинен відповідати 5 % від суми прострочених платежів, але підлягає перерахуванню у гривневому еквіваленті в межах позовних вимог станом на 05 грудня 2014 року ((16 021, 71 дол. США (заборгованість за кредитом на момент звернення до суду) + 1 188, 59 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом) Х 15,41 Х 5 % = 13 260, 54 грн.).

Також підлягає перерахуванню у гривневому еквіваленті заборгованість по комісії за користування кредитом (25,65 дол. Х 15,41

грн. = 395, 27 грн.).

Разом з тим фіксована частина штрафу в розмірі 16, 22 доларів США (у п. 5.3. договору розмір такого штрафу встановлено у сумі 250 грн.) не відповідає положенню ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання, а тому позовна вимога в цій частині задоволенню не підлягає через безпідставність.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та на зазначене уваги не звернув, а відтак дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість зі сплати кредиту та встановлених договором процентів у загальній сумі 17 210, 30 дол. США, що за курсом 15, 41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05 грудня 2014 року складає 265 210, 72 грн., з яких: заборгованість за кредитом становить 16 021, 71 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків у сумі 1 188, 59 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 395, 27 грн., заборгованість по пені - 1 099, 97 грн., штраф (процентна складова) - 13 260, 54 грн.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, то з ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути 2 799, 66 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 083, 20 грн. - за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 19 січня 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жительки с. Рівне Мурованокуриловецького району Вінницької області на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», , рахунок № 3111 (для погашення заборгованості), МФО 305299 заборгованість зі сплати кредиту та встановлених договором процентів у загальній сумі 17 210 (сімнадцять тисяч двісті десять доларів) 30 центів США, що за курсом 15, 41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05 грудня 2014 року складає 265 210 (двісті шістдесят п'ять тисяч двісті десять гривень) 72 коп., з яких: заборгованість за кредитом становить 16 021 (шістнадцять тисяч двадцять один долар) 71 цент США, заборгованість по сплаті відсотків у сумі 1 188 (одна тисяча сто вісімдесят вісім доларів) 59 центів США; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 395 (триста дев'яносто п'ять гривень) 27 коп., заборгованість по пені - 1 099 (одна тисяча дев'яносто дев'ять гривень) 97 коп., штраф (процентна складова) - 13 260 грн. (тринадцять тисяч двісті шістдесят гривень) 54 коп.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 2 799, 66 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 083, 20 грн. - за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.П. Нікушин

/підпис/ В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом: