Справа № 464/559/16-ц
пр.№ 2/464/681/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2016 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.,

при секретарі Довгун Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Медсервіс-Галичина» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова Світлана Федорівна про визнання недійсним договору дарування,-

в с т а н о в и в :

ТзОВ «Медсервіс-Галичина» звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійним договір дарування 1/2 приміщення їдальні позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 13.01.2014р. ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/1547/13 порушено провадження у справі про банкрутство ТзОВ «Медсервіс-Галичина». Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2014р. у згаданій справі припинено повноваження керівника ТзОВ «Медсервіс-Галичина» - ОСОБА_1 та вирішено покласти виконання його обов'язків на розпорядника майна ОСОБА_4 Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2014р. у справі № 909/1547/13 вирішено визнати ТзОВ «Медсервіс-Галичина» банкрутом та відкрити ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено - арбітражного керуючого ОСОБА_4, яким було одержано доступ до банківських документів, і з'ясовано, що в період з 21.09.2011р. по 04.04.2012р. підприємством було перераховано ФОП ОСОБА_1 кошти на загальну суму 879625,00 грн без підтверджуючих документів. Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.12.2014 року у справі № 914/3348/14 вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Медсервіс-Галичина» 879625,00 грн. безпідставно отриманих коштів та 17592,50 грн. судового збору. Постановою Апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. рішення Господарського суду Львівської області залишено без змін. Залізничним відділом ДВС Львівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №47107602 на виконання Наказу Господарського суду Львівської області у цій справі. З матеріалів виконавчого провадження позивачу стало відомо про відсутність будь-якого майна у відповідача. Там же міститься Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_1 від 15.01.2015 року, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мшаковою С.Ф., яким підтверджується, що власником 1/2 приміщення їдальні за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування - є ОСОБА_2, мати ОСОБА_1. Позивач вважає, що після винесення рішення судом першої інстанції, відповідач безоплатно відчужив належне майно своїй матері, з метою уникнення звернення стягнення на майно та унеможливлення виконання рішення Господарського суду від 03.12.2014 року у справі № 914/3348/14. В обгрунтування своєї позиції позивач посилається на ст.215 ЦК України про підстави недійсності правочину, на ст.203 та ст.509 ЦК України. Крім того, позивач стверджує що на момент укладення оспорюваного договору, об'єкт перебував у непридатному стані, і предмет який вказаний у документах про право власності, на момент передачі майна не існував. Про що свідчить висновок судово-будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №464/2926/14-ц Львівського НДІ судових експертиз№1711 від 30.11.2015р. Також позивач стверджує, що роботи з реконструкції приміщення розпочались у 2012 році. Просить визнати недійсним договір дарування 1/2 приміщення їдальні позначене на план літерою «А-2», загальною площею 1350,1кв.м, за адресою: м.Львів,вул.Зелена, 301.

19.02.2016 року представником позивача було подано доповнення до позовної заяви, в якому, вказується, що договір дарування був укладений після реконструкції об'єкта, яка призвела до істотних змін площі та технічних характеристик. В договорі дарування, укладеному між відповідачами, вказано як предмет договору - їдальню, проте, на думку позивача вона такою не являється. Посилається на Постанову Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України», де вказано що право власності на об'єкти самочинного будівництва не набувається та Постанову Кабміну від 13.04.2011р. №466 «Про деякі питання виконання підготовчих та будівельних робіт». Також посилається на постанову судової палати у цивільних і господарських справах Верховного суду України у справі №6-130цс від 04.12.2013р., де вказано що здійснення самочинного будівництва, відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, не породжує права власності на таке майно, відтак виключає це майно з цивільного обороту. Позивач вважає, що у ОСОБА_1 не виникло право власності на майно яке він відчужив ОСОБА_2 Крім того вказує, що 27.06.2014р. ТзОВ «Медсервіс-Галичина» було направлено вимогу на адресу ОСОБА_1 про сплату коштів в розмірі 891 465,00 грн., однак, боржник не виконав свого зобов'язання. Відтак, згідно з ст.366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Вважає, що ОСОБА_1 було відомо про таку можливість, тому ним було вчинено дії з відчуження майна.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та доповненні до позовної заяви, просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні, оскільки, відповідно до ст.3 ЦПК України, яка передбачає підстави звернення до суду за захистом, відсутнє порушення, невизнання, оспорювання прав або охоронюваних законом інтересів. Зазначив, що позивач не може бути стороною по справі, так як у нього відсутній безпосередній зв'язок з матеріальними правовідносинами, оскільки, ТзОВ «Медсервіс-Галичина» не є стороною договору дарування. Вказав на рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. №1-10/2004, яким визначено поняття охоронюваного законом інтересу.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2015р. приватним нотаріусом ЛМНО Мішаковою Світланою Федорівною було посвідчено договір дарування 1/2 приміщення їдальні, загальною площею 1350,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_1.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину.

З змісту оспорюваного договору вбачається, що ТзОВ «Медсервіс-Галичина» не входить в коло сторін такого договору.

У відповідності до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Судом встановлено, що на момент укладання вищезазначеного договору дарування, жодних обтяжень на майні відповідача ОСОБА_1 (в т.ч. на об'єкті договору дарування) не було. Таким чином відповідач ОСОБА_1 мав право здійснювати всі правомочності власника.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 03.12.2014р. у справі № 914/3348/14 вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Медсервіс-Галичина» 879625,00 грн. безпідставно отриманих коштів та 17592,50 грн. судового збору. Постановою Апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. вказане рішення Господарського суду Львівської області залишено без змін.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст.14 ЦПК України).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Проте, договір дарування був вчинений відповідачами 15.01.2015р., тобто до 25.02.2015р. - винесення остаточного рішення у справі №914/3348/14 та до набрання ним законної сили.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні були допитані в якості свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Свідок ОСОБА_7 показав, що є співвласником 1/2 приміщення їдальні позначене на план літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1. Вказане приміщення було придбано ним та відповідачем ОСОБА_1 у 2007 році. Реконструкція почалась у 2010 році, вже у вересні цього ж року роботи були припинені. Зі слів свідка жодних документів які б підтверджували проведення робіт у вказаному приміщенні саме у вказаний час в нього не має.

Свідок ОСОБА_8 вказав що бував у спірному приміщенні разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у січні 2010 року та бачив що розпочаті ремонтні роботи.

Свідок ОСОБА_9 розповів у судовому засідання про те, що був в спірному приміщенні у січні 2010 та у вересні 2010, зауважив що у приміщенні відбулися зміни. Свідок чітко не пам'ятає коли орендував спірне приміщення.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку що вказані покази не підтверджуються обставинами та матеріалами справи.

Щодо твердження позивача про те, що договір дарування між відповідачами був укладений вже після реконструкції об'єкта, та посилання на висновок судово-будівельно-технічної експертизи №1711 від 30.11.2015р. у справі №464/2926/14-ц, судом сприймається критично, оскільки вказане фактично не підтверджується матеріалами справи. Так як, згідно вказаного висновку, 05.11.2015 року на адресу НДІ Судових експертиз МЮ України надійшла заява відповідача по справі №464/2926/14ц ОСОБА_7 10.11.2015 року проведено огляд та обміри об'єкту дослідження. Проте, договір між відповідачами був укладений до проведення згаданої експертизи (15.01.2015р).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 ЦК України).

У відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). інтересів судом. До них належать:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Проте Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши всі докази у сукупності доходить до висновку що при укладенні спірного договору жодних прав позивача порушено не було.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, й лише у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З врахуванням наведеного, даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та поясненням, враховуючи те, що на момент укладення договору дарування від 15.01.2015р. майно відповідача ОСОБА_1 не перебувало під обтяженням, а укладення такого договору жодним чином не порушує права позивача, суд приходить до висновку, що підстав для визнання недійсним договору дарування 1/2 приміщення їдальні позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - немає, а відтак в задоволені позову слід відмовити за його необґрунтованістю та безпідставністю.

На підставі ст.ст.16, 203, 215, 366, 509, 717, 718 ЦК України, та керуючись ст.ст.1, ст.ст. 10, 11, 14, 15, 16, 57, 60, 61, 88, 179, 208, 209, 212-218, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Медсервіс-Галичина» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова Світлана Федорівна про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуючий: