Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення часток у спільному майні колишнього подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив припинити право спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_1, перевівши її спільну часткову власність у наступному порядку та спосіб: визнати за ним право власності на 1/3 частини у праві спільної часткової власності на вказану квартиру; визнати за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частини у праві спільної часткової власності на вказану квартиру. Крім того, просив припинити право спільної сумісної власності сторін на земельну ділянку площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків Бориспільського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, перевівши її у спільну часткову власність у наступному порядку та спосіб: визнати за ним право власності на 1/2 частини у праві спільної часткової власності вказаної земельної ділянки, за відповідачем також визнати право власності на 1/2 частини у праві спільної часткової власності цієї ж земельної ділянки. Просив стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він із відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 червня 1996 року до 17 липня 2014 року, мають спільну дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вищевказане майно вони придбали у період шлюбу, тому вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 53,8 кв. м, загальною площею 102,2 кв. м, спільним сумісним майном колишнього подружжя.

Визнано право спільної часткової власності на вищевказану квартиру, а саме: за ОСОБА_4 - на 1/3 частини цієї квартири, за ОСОБА_5 - на 2/3 частини квартири.

Визнано земельну ділянку площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків Бориспільського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, спільним сумісним майном колишнього подружжя.

Визнано право спільної часткової власності на вказану вище земельну ділянку: за ОСОБА_4 - на 1/2 частини цієї земельної ділянки; за ОСОБА_5 - на 1/2 частини земельної ділянки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині визнання вищевказаних квартири та земельної ділянки спільним сумісним майном колишнього подружжя та відмови у задоволенні позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності колишнього подружжя на зазначені квартиру і земельну ділянку у зв'язку із визначенням часток колишнього подружжя у спільному майні, та ухвалити у цій частині нове рішення про припинення права спільної сумісної власності колишнього подружжя на вказане майно та переведення його у спільну часткову власність у зв'язку із визначенням часток колишнього подружжя у спільному майні із підстав порушення судами норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Визнаючи за позивачем право власності на 1/3 частки у праві спільної часткової власності на вищевказану квартиру, а за відповідачем - на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на вищевказану квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи установлено та не спростовано сторонами, що 2/3 частини квартири сплачені за рахунок коштів, що належали відповідачу ОСОБА_5 особисто, а також із врахуванням усної домовленості між сторонами у справі про те, що позивач має право на 1/3, а відповідач - на 2/3 частини вказаної квартири.

Крім того, суд дійшов висновку про визнання за позивачем та відповідачем (за кожним) права власності по 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків Бориспільського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, оскільки ця земельна ділянка була придбана у шлюбі за рахунок спільно-зароблених коштів (ч. 1 ст. 70 СК України).

При цьому суд у рішенні зазначив, що розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та відповідно до положень ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України із врахуванням відсутності згоди подружжя на отримання грошової компенсації в рахунок належної їм частки у спільному сумісному майні; за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми; у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхній спільній частковій власності.

Разом із тим вищевказані квартиру та земельну ділянку суд визнав спільним сумісним майном подружжя, зазначивши такий висновок у резолютивній частині рішення поряд із висновками про визнання за сторонами права спільної часткової власності на спірне майно.

Такі висновки є помилковими, спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на нормах матеріального права.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України, за змістом якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства

при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому вигляді.

Проте вищевикладене залишилося поза увагою суду, у результаті чого суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, помилково зазначив у резолютивній частині рішення висновки як про визнання майна спільною сумісною власністю, так і про визначення часток сторін у спільному майні, які є взаємовиключними та передбачають різні правові наслідки.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Частинами 1 та 2 ст. 69 СКУкраїни передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Теж саме зазначено й у частині 4 ст. 372 ЦК України.

Виходячи із зазначених норм сімейного права домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах, а договір про поділ спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак вищезазначені положення норм матеріального та процесуального права залишилися поза увагою суду, який усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не з'ясував питання та не встановив, у чому виразилося порушення відповідачем прав позивача та яких саме, адже судовому захисту підлягає лише порушене чи оспорене право, крім того, залишив поза увагою факт визнання відповідачем указаного позову, а також установлених обставин щодо досягнення між сторонами домовленості про визначення часток у спільній власності, у зв'язку із чим не з'ясував питання щодо можливості позасудового врегулювання порушеного позивачем у позовній заяві питання саме про визначення часток у спільному майні колишнього подружжя.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до змісту прохальної частини позовної заяви (а. с. 4, 5) позивач просив: припинити право спільної сумісної власності сторін на вищевказане майно; визначити частки сторін у спільному майні колишнього подружжя; визначити порядок користування майном.

У заяві про залишення без розгляду частини позовних вимог, яка міститься на а. с. 51, позивач просив залишити без розгляду позовні вимоги про визначення порядку користування майном і ухвалою суду від 04 вересня 2015 року вказані позовні вимоги залишено без розгляду (а. с. 101, 102).

Таким чином, позовних вимог про поділ майна подружжя позивачем не заявлено, тому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. ст. 69, 70, 71 СК України та ст. ст. 365, 372 ЦК України, вийшовши у цій частині за межі заявлених позовних вимог.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 303, 304 ЦПК України не звернув достатньої уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив належним чином всіх доводів апеляційної скарги, не зазначив обставин і фактів на їх спростування, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак