Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді - Шимківа С.С.

суддів: - Бондаренко Н.В., Малько О.С.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" про визнання недійсним договору про надання послуг, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" про визнання недійсним договору про надання послуг задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 03406 від 06 листопада 2014 року про надання послуг, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" та ОСОБА_3.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" (10002 м. Житомир, м-н Путятинський, 2, оф. 618) на користь ОСОБА_3 (34600 АДРЕСА_1) грошові кошти в сумі 6930 (шість тисяч дев'ятсот тридцять) гривень, 500 гривень моральної шкоди, 243 гривень 60 коп. судових витрат та 350 гривень витрат на правову допомогу.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ТОВ "ЕкономКомфорт" покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що оспорюваний договір не є договором про надання споживчого кредиту у групах, як зазначив суд у оскаржуваному рішенні, а є договором про надання послуг, спрямованих на отримання учасником грошових коштів у позику на певних умовах.

Зазначає, що не отримує прибутку від надання коштів у позику, оскільки проводить оформлення безвідсоткових позик. Відсутня обов'язкова ознака будь-якого кредиту - отримання прибутку за користування кредитними коштами.

_______________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 555/2878/14-ц Головуючий в суді І інстанції - Мельничук Н.В.

Провадження № 22-ц/787/562/2016 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

Позивач жодного разу не звертався з вимогою роз'яснити чи уточнити умови договору. Також позивач не звертався з будь-якими скаргами чи претензіями на дії чи бездіяльність представника відповідача під час укладання та виконання умов договорів.

Додатковим підтвердженням дотримання відповідачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів" є підписаний позивачем двосторонній акт виконаних робіт, в якому чітко зазначено, що послуги отримані позивачем з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі.

У вказаному акті позивач особисто підтвердив дотримання відповідачем всіх вимог чинного законодавства та відсутність будь-яких претензій до відповідача.

Позивач самостійно знайомився з умовами договору про участь у програмі і з умовами самої програми до їх підписання, що виключає можливість порушення відповідачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

Додає, що визнання недійсним договору у зв'язку із введенням в оману на підставі законодавства про захист прав споживачів можливе лише за наявності ознак пірамідальної схеми. В решті випадків таке визнання має обґрунтовуватися доказами введення в оману, які має надати позивач.

Позивач не надала доказів введення її в оману під час укладення оспорюваних договорів. Її твердження є припущенням, які не можуть вважатися доказами в цивільному процесі.

Вказує, що жодних послуг, метою яких є операції з фінансовими активами учасників і будь-яких оплат за такі послуги умови договорів не містять.

Судом першої інстанції неправильно визначено правову природу договору. Зокрема, твердження суду про те, що послуги, які надаються відповідачем є фінансовими зроблене в результаті неправильного застосування норм матеріального права.

Сфера дії Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є обмеженою за суб'єктним складом і не поширюється на юридичних осіб, які не є фінансовими установами, тобто на ТОВ "ЕкономКомфорт".

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення поданої апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 06 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ "ЕкономКомфорт" було укладено договір № 03406 за яким замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання за плату в розмірі 9,9 % від вартості товару та/або цільової позики, що відповідно становить 6930 грн, здійснити такі дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с. 7).

Крім того, 06 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ "ЕкономКомфорт" укладено договір № 03406/14 за умовами якого товариство зобов'язалося за плату вчинити від імені ОСОБА_3 та за її рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до договору, у тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с. 8).

На виконання умов цих договорів ОСОБА_3 сплатила товариству 6930 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією (а.с. 9).

У додатку № 1 до договору № 03406/14 від 06.11.2014 року вказано суму 70000 грн та цільове призначення використання коштів - ремонт квартири. Окрім цього, в додатку встановлено план розрахунків, яким передбачено кількість платежів - 180, чистий платіж - 388,89 грн; основний платіж - 388,89 грн: товарний платіж - 9,9 % (а.с. 28 ).

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та статті 34 Закону № 2664-ІІІ діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Як вбачається зі змісту договору № 03406/14 від 06.11.2014 року та умов програми ТОВ "ЕкономКомфорт" послуга, яка надавалася позивачці, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 111 частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ), оскільки послуга, яка є предметом указаного договору, здійснюється шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми позики, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; а також передбачено залучення коштів фізичної особи.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (набрав чинності 8 січня 2012 року; далі - Закон № 3462-VІ) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону № 3462-VІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі Закону № 2664-ІІІ Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах"; далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону № 3462-VІ ТОВ "ЕкономКомфорт" не належить до установ, на діяльність яких не поширюються положення вказаного Закону.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до власного вибіркового тлумачення положень Закону № 3462-VІ, без аналізу його суті.

У даній справі договори між ОСОБА_3 та ТОВ "ЕкономКомфорт" укладено 06 листопада 2014 року - коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в його постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-2629цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За умовами договору № 03406 відповідач гарантував забезпечити дбайливе оформлення договору, а отже гарантував наявність у нього права на укладення договору для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах, хоча насправді не мав відповідної ліцензії для надання таких послуг.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З урахуванням того, що відповідач не повідомив позивача про відсутність у нього ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі, отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми.

Отже, судом першої інстанції правильно, відповідно до заявлених позивачем вимог, визнано недійсним договір № 03406, укладений 06 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ "ЕкономКомфорт" як такий, що вчинений під впливом обману.

Разом з тим, оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача моральної шкоди не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

ОСОБА_3 у своїй позовній заяві не зазначила в чому конкретно полягали втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних порушенням її прав, не надала належних доказів, що така шкода дійсно їй була завдана, а також нею не обгрунтовано розмір такої шкоди.

Оскільки, позивачкою не доведено факту завдання їй моральної шкоди, позовна вимога про її стягнення задоволенню не підлягає.

Ураховуючи те, що судом першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди неповно з'ясовано фактичні обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення, в частині стягнення на користь позивачки моральної шкоди, підлягає скасуванню.

На підставі ч. 3 ст. 23, ст. 230 ЦК України, керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року в частині задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" на користь ОСОБА_3 500 (п'ятсот) грн моральної шкоди скасувати.

ОСОБА_3 у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовити.

У решті - рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

О.С. Малько