Справа № 1304/2-2002/11 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/1/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

за участю: представника ПАТ Державний ощадний банк

України» - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

Я.М. - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк на рішення Галицького районного суду м.Львова від 08 листопада 2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк звернулось з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, інтересах якої діє ОСОБА_3, третя особа Управління ГІРФО Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України, Відділ у справах дітей Галицької РА ЛМР про зміну умов договору відновлювальної кредитної лінії, стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації.

ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, звернулась до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк, третя особа - ОСОБА_3, Галицька РА ЛМР, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним іпотечного договору та договорів про внесення змін до нього, звільнення майна з-під іпотеки та з під-арешту.

Оскаржуваним рішенням позов Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України - задоволено частково.

Змінено умови договору відновлювальної кредитної лінії № 2203-1293 від 27.10.2006 року, укладеного між ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк, шляхом визначення терміну його виконання моментом набрання законної сили рішенням суду про зміну умов договору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк 116 202,30 доларів США, в тому числі 93 825,03 доларів США залишок несплаченого кредиту; 17 695,95 доларів США прострочених процентів; 2 659,31 долара США сума нарахованої пені по кредиту; 1 891,70 сума нарахованої пені по процентах; 130,31 долара США проценти за лютий 2012 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк 1.820 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7 - задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 27.10.2006 року, укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 за № Д-1176.

Визнано недійсними договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки нерухомого майна від 14.03.2007 року, укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №Д-276 та договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки нерухомого майна від 11.02.2008 року, укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №1303.

Звільнено з-під іпотеки квартиру №29 а в будинку №28 по вул. Князя Романа в місті Львові, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк, в апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задоволити в повному розмірі, а в задоволенні зустрічного - відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення помилково дійшов висновку що договори від 14.03.2007 р. та 11.02.2008 р. про внесення змін до Іпотечного договору є новими, оскільки вони не стосуються іншого належного ОСОБА_3 нерухомого майна, право на користування яким належало її дитині ОСОБА_6, а лише вносили зміни до вже укладеного правочину, тому отримання окремих дозволів органу опіки та піклування на їх укладення законодавством України не передбачено. Наведене свідчить, що іпотечний договір та додаткові угоди до нього укладені сторонами цих правочинів із додержанням вимог законодавства. Також апелянт зазначає, що позивачем за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності, оскільки про укладення правочину ОСОБА_7 стало відомо 27.10.2006 року, що підтверджується заявою про надання згоди ОСОБА_3 здійснювати правочини від його імені, а позов ним було подано лише 22.09.2010 року з пропуском трирічного терміну. На думку позивача за первісним позовом, банк має усі підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконувала умов кредитного договору, прострочила виконання грошового зобовязання, систематично не виконувала попередження про наслідки невиконання умов договору, що призвело до заборгованості загальною сумою 116202.30 дол. США.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_7 ОСОБА_4Ю, щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту обо інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статя 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1. ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про зміну умови договору відновлювальної кредитної лінії № 2203-1293 від 27.10.2006 року, укладеного між ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк, шляхом визначення терміну його виконання моментом набрання законної сили рішенням суду, не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість в цій частині вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України» 27.10 2006 року укладено Договір відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 на суму 27 000.00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11.5% річних на умовах відновлювальної кредитної лінії з кінцевим терміном повернення кредиту 27.10.2011 року.

14.03.2007 року сторони уклали Договір про внесення змін до договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 від 27.10.2006 року, згідно з якими суму кредиту збільшено до 49500.00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних на умовах відновлювальної кредитної лінії до 27.10.2008 року з кінцевим терміном повернення кредиту 27.10.2016 року.

11.02.2008 року сторони уклали Договір про внесення змін до договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 від 27.10.2006 року, згідно з якими суму кредиту збільшено до 100 000.00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних на умовах відновлювальної кредитної лінії до 27.10.2008 року з кінцевим терміном повернення кредиту 27.10.2016 року.

26.12.2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено Договір про зміну умов договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 від 27.10.2006 року про відтермінування щомісячного погашення основного боргу по кредиту.

З Договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 від 27.10.2006 року вбачається, що кредит надавався для поточних потреб, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_3 (п.2.1.2 договору).

Факт отримання коштів підтверджується заявами ОСОБА_3 про видачу готівки, отримання кредитних коштів відповідачкою не заперечується. Наведеним підтверджується виконання ПАТ «Деражвний ощадний банк України» зобов»язань по видачі позичальнику кредитних коштів.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 зобовязань за Договром відновлюваної кредитної лінії від 27.10.2006 року, між ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №Д-1176, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру №29 «а», що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Князя Романа, 28.

У зв»язку з укладенням між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 договорів про внесення змін до Договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 від 27.10.2006 року, які були укладені 14.03.2007 року та 11.02.2008 року, сторонами 14.03.2007 року та 11.02.2008 року укладалися Договори про внесення змін та доповнень до вищевказаного договору іпотеки нерухомого майна, у зв'язку із збільшенням суми отриманих ОСОБА_3 кредитних коштів.

Відповідно до п.3.2.2, п.3.3.1, 4.1.1 договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 від 27.10.2006 року банк має право у разі порушення позичальником умов цього договору стягнути кредит та суму нарахованих процентів та інших платежів, що підлягають оплаті. Позичальник зобовязаний у випадку неналежного виконання взятих на себе зобовязань по цьому договору на першу вимогу банку достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, нарахованих на фактичний залишок заборгованості по кредиту, а також сплатити штрафні санкції, в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а також відшкодувати банку в повному обсязі збитки. За порушення взятих на себе зобовязань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,032% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що у зв»язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, несвоєчасним погашенням суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у неї склалася заборгованість, яка станом на 26.03.2012 року становила 116202.30 доларів США, в тому числі 93825.03 доларів США залишок несплаченого кредиту, 17695.95 доларів США прострочені проценти, 2659.31 долари США сума нарахованої пені по кредиту, 1891.70 сума нарахованої пені по процентах.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України доказів сплати вищевказаної заборгованості ОСОБА_3 суду не надала, її представник не заперечував розмір кредитної заборгованості, інший розрахунок заборгованості суду не надавався.

Відповідно до ст. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту передбаченого законом або договором ( дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК , статті 3 і 4 ЦПК України).

Задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застаи не є перешкодою для пред»явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя гне є перешкодою для пред»явлення позову про озернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду заборгованість за кредитом не погашена.

Як вбачається з позовної заяви ПАТ «Державний ощадний банк України», уточнень до позову ( т.1 а.с. 132), позивач просив стягнути заборгованість, яка станом 26.03.2012 року становила 116202.30 дол. США, в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.10.2006 року зі змінами від 14.03.2007 року та від 11.02.2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України та ОСОБА_3, а саме, на квартиру №29 «а» в житловому будинку по вул. Князя Романа у м. Львові шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 615330 грн.

Відповідно до п. 42 (абз.2) суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3, ПАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтовував іпотечним договором від 27.10.2006 року та договорами про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 14.03.2007 року та від 11.02.2008 року, укладеними між ВАТ «Державний ощадний банк України та ОСОБА_3

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, прийшов до висновку про підставність позову ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, про визнання недійсним іпотечного договору від 27.10.2006 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за № Д-1176, визнання недійсними договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки нерухомого майна від 14.03.2007 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №Д-276 та договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки нерухомого майна від 11.02.2008 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №1303 та звільненив з-під іпотеки квартиру №29 а в будинку №28 по вул. Князя Романа в місті Львові, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 Петрівні.

Визнання недійсним договору іпотеки та договорів про внесення змін та доповнень до договору іпотеки виключає задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира № 29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові.

А відтак, визнавши недійсними іпотечний договір від 27.10.2006 року, укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3, договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 14.03.2007 року та договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 11.02.2008 року, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку 116202.30 дол. США та про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлюваної кредитної лінії від 27.10.2006 року.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, виходячи з наступного.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції посилався на незаконність розпорядження голови Галицької районної адміністрації №1536 від 18.10.2006 року, згідно з яким ОСОБА_3 було надано дозвіл на укладення договору застави квартири №29 «а» в житловому будинку №28 по вул.. Князя Романа у м. Львові, оскільки надавши такий дозвіл Галицька районна адміністрація Львівської міської ради порушила права малолітньої ОСОБА_6, яка була зареєстрована у квартирі, переданій в іпотеку, при цьому суд посилався на доведеність цього факту в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2012 року, а відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції посилався на те, що в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2012 року зазначено, що нормами законодавства визначено, що при укладенні правочинів щодо нерухомого майна, права на яке мають неповнолітні, неприпустимо допускати зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей стосовно жилих приміщень; укладення правочинів стосовно нерухомого майна не допускається без згоди органів опіки і піклування, яка надається лише в разі гарантування збереження її права на житло. Зважаючи на те, що іншого власного житла на праві приватної власності ані в ОСОБА_3, ані в ОСОБА_7 немає, а тому суд дійшов висновку, що в разі задоволення вимог ПАТ "Державний ощадний банк України" за рахунок предмета іпотеки, неповнолітня ОСОБА_6 буде виселена з квартири №29-а, що знаходиться за адресою м. Львів, вул.. Князя Романа, 28, та залишаться без місця проживання, що, відповідно, суперечить її правам та інтересам, оскільки не гарантує збереження прав неповнолітньої ОСОБА_6 на житло.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.04.2013 року постанову Галицького районного суду м. Львова від 17.04.2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2012 року - скасовано, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв»язку з чим розгляд справи апеляційним судом неодноразово зупинявся до ухвалення судового рішення у справі за позовом ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, про визнання незаконним розпорядження голови Галицької районної адміністрації №1536 від 18.10.2006 року.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.08.2015 року адміністративний позов ОСОБА_6 в інтересах якої діє ОСОБА_7 про скасування розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №1536 від 18.10.2006 року залишено без розгляду.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 року, що набрала законної сили, апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 18.08.2015 року залишено без розгляду.

Ухвалою судді Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2016 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без руху, надано термін для усунення недоліків, які не були усунуті, у зв»язку з чим ухвалою судді від 23.02.3016 року апеляційна скарга була повернута апелянту.

Відтак, розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №1536 від 18.10.2006 року, яким надавався дозвіл на укладення договору іпотеки квартири №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові, є чинним, а ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2012 року, якою встановлено факт порушення прав ОСОБА_9, на яку суд посилався ухвалюючи оскаржуване рішення - скасована.

Оскільки задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6, в інтересах якої діяв ОСОБА_7, суд першої інстанції прийшов до висновку, що надавши дозвіл на укладення договору застави квартири №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради порушила права малолітньої ОСОБА_6, яка була зареєстрована у квартирі, переданій в іпотеку, і при цьому суд посилався на доведеність цього факту в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2012 року, яка була скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.04.2013 року, зважаючи на те, що розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №1536 від 18.10.2006 року, яким надавався дозвіл на укладення договору іпотеки квартири №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові, є чинним, не визнане незаконним у судовому порядку, на думку колегії суддів відсутні підстави для визнання недійсним іпотечного договору від 27.10.2006 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за № Д-1176, визнання недійсними договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки нерухомого майна від 14.03.2007 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №Д-276 та договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки нерухомого майна від 11.02.2008 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №1303 та звільнення з-під іпотеки та з під арешту квартири №29 а в будинку №28 по вул. Князя Романа в місті Львові, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що оскільки Галицькою районною адміністрацією ЛМР надавалася згода на укладення ОСОБА_3 договору іпотеки квартири №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові, який є основним договором, надання згоди на укладення договорів про внесення змін до цього договору не вимагається.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

За наведеного оскаржуване рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості, яка станом на 26.03.2012 року становила 116 202.30 дол. США та відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру №29 «а» житлового будинку №»8 по вул. Князя Романа у м.Львові, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 в розмірі 116202.30 дол. США, підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині вимог рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 116202.30 дол. США заборгованості та задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №Д-1176 від 27.10.2006 року зі змінами від 14.03.2007 р. №Д-276, 11.02.2008 року №1303, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_3, а саме, на квартиру №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м.Львові шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною, що встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки , проведеної суб»єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_10 за договором відновлюваної кредитної лінії №2203-1293 від 27.10.2006 року в розмірі 116202.30 дол. США.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до Конституції України - громадяни мають право на житло.

Вказана норма регламентована також і ст.1 ЖК України.

За приписами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така правова позицію зазначена у рішення Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Зважаючи на викладене та оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідачкою ОСОБА_3 не виконано належним чином основне зобов'язання, забезпечене іпотекою, підлягають до задоволення позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо звернення стягнення на відповідний предмет іпотеки.

В той же час, установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_3 08.08.2006 року на підставі розпорядження голови Галицької районної адміністрації ЛМР від 08.08.2006 року №1006, на думку колегії суддів відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог для виселення мешканців квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають в іпотечній квартирі та зняття їх з реєстрації.

Встановлений Законом №1304-У11 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов»язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов»язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у квартирі №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м. Львові проживають та зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_6, квартира є їх постійним місцем проживання, загальна площа вказаної квартири складає 63.8 кв. м., згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта №52927458 від 10.02.2016 року, у ОСОБА_3 не має у власності іншого нерухомого житлового майна, а тому до даних правовідносин слід застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак рішення суду в частні звернення на предмет іпотеки не підлягає до виконання на час дії вищезазначеного Закону України.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Львівське обласне управління АТ Ощадбанк задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 08 листопада 2012 року в частині стягнення з ОСОБА_3 116202.30 дол. США, відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки на квартиру №29 «а» в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м.Львові в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлюваної кредитної лінії та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 в інтересах якої діє ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлювальної кредитної лінії №2203-1293від 27.10.2006 року, що становить 116 202,30 доларів США, в тому числі 93 825,03 доларів США залишок несплаченого кредиту; 17 695,95 доларів США прострочених процентів; 2 659,31 долара США сума нарахованої пені по кредиту; 1 891,70 сума нарахованої пені по процентах; 130,31 долара США проценти за лютий 2012 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №Д-1176 від 27.10.2006 року зі змінами від 14.03.2007 р. №Д-276, 11.02.2008 року №1303, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_3, а саме, на квартиру №29 а в житловому будинку №28 по вул. Князя Романа у м.Львові шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною, що встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки , проведеної суб»єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відмовити ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним іпотечного договору від 27.10.2006 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за № Д-1176; про визнання недійсним договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки нерухомого майна від 14.03.2007 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №Д-276 та договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки нерухомого майна від 11.02.2008 року, укладеного між ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за №1303; про звільнення з-під іпотеки та з - під арешту квартири №29 а в будинку №28 по вул. Князя Романа в місті Львові, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає до виконання протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_11