У Х В А Л А

9 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: четверта Одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лавренко Л.А., про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсним заповіту, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за правом представлення, за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права на спадкування за правом представлення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року, в позовах ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_11 відхилено, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року залишено без змін.

ОСОБА_4 звернувся із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2016 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 548, 549, 553 ЦК УРСР 1963 року та пунктів 121, 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 додав ухвалу Верховного Суду України від 4 лютого 2009 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2012 року та 11 грудня 2013 року а також постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-96цс13), 14 травня 2014 року (справа № 6-42цс14).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 При цьому судами встановлено, що сини спадкодавця ОСОБА_12 і ОСОБА_13 за свого життя на спадщину не претендували, оформлення права на спадщину за своєю матір'ю і дружиною спадкодавця не оспорювали, спадщину прийняла лише дружина спадкодавця ОСОБА_14, яка за життя склала заповіт на ОСОБА_7

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 4 лютого 2009 року, постановленій ним як судом касаційної інстанції, суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, при цьому зазначив, що у порушення вимог статті 338 ЦПК України суди не з'ясували на яке саме майно відкрилась спадщина після смерті спадкодавця, у тому числі у вигляді часток на право власності на майно з урахуванням положень статей 28, 29 КпШС України, унаслідок чого дійшов передчасного висновку, що позивач з вимогами про виділ частки матері повинен був звертатися до суду лише за життя батька, хоча законом такі обмеження не передбачені, а вимоги позивача полягали саме у визначенні частки матері в спільному з батьком майні для вирішення питання про його право власності на спадкове майно.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- в ухвалі від 11 січня 2012 року про скасування рішення апеляційного суду, зазначено, що у порушення вимог статті 338 ЦПК України апеляційний суд не перевірив, яка спадкова маса утворилась на час відкриття спадщини після смерті чоловіка позивачки та його батька, які саме із спірних приміщень були побудовані самочинно та чи можуть вони бути успадковані спадкоємцями, а також не з'ясував чи був чоловік позивачки власником всього спадкового майна;

- в ухвалі від 11 грудня 2013 року зазначено про те, що судами не враховано, що згідно з частиною другою статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, тобто право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується. Відсутність державної реєстрації спадкового нерухомого майна не свідчить про неприйняття спадщини, а лише обмежує право спадкоємця щодо розпорядження цим майном. Крім того, суд першої інстанції не уточнив вимоги позивача й не визначився зі способом відновлення порушеного права власності позивача.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстав для перегляду судового рішення передбаченого пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-96цс13) викладено правовий висновок в якому зазначено, що виходячи з положень частини першої статті 358, статей 361, 578 ЦК України та частини третьої статті 5 й частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності осіб не може передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014 року (справа № 6-42цс14) суд зазначив, що оскільки відповідно до частини другої статті 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться у частині п'ятій статті 1268 ЦК України), то факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Передача в іпотеку нерухомого майна без згоди спадкоємця, який прийняв спадщину є незаконною, суперечить вимогам статей 358, 578 ЦК України та статей 5, 6 Закону України «Про іпотеку» і порушує право власності спадкоємця на належну йому частку спадкового майна.

При цьому у цих справах судами встановлено прийняття позивачем спадщини в установленому законом прядку.

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами перегляду яких Верховним Судом України прийнято ці постанови, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Четверта Одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лавренко Л.А., про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсним заповіту, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за правом представлення, за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права на спадкування за правом представлення за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко