Справа № 161/2059/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/908/16 Категорія: 59 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк (далі ПАТ КБ) «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 07 жовтня 2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції ОСОБА_4 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 48927778 про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором, відсотків, штрафу та витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису, на загальну суму 204 612,31 грн. на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 № 5140 від 24 вересня 2015 року у звязку з непогашенням ним боргу за кредитним договором № SAMDN0544 від 24 грудня 2009 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк».

Про всі вищевказані дії він дізнався 09 лютого 2016 року, коли ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 48927778 від 07 жовтня 2015 року.

Вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України. Зокрема, вказаний у виконавчому написі кредитний договір № SAMDN0544 від 24 грудня 2009 року фактично є додатковою угодою б/н до договору № SAMDN0544 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжних карт, а отже вказаного кредитного договору не існує. Крім того, у виписці з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості станом на 15 вересня 2015 року вказано, що строк погашення один день з моменту відправки письмової вимоги про усунення порушень, проте дану письмову вимогу він не отримував і з наявних документів не вбачається доказів її відправки, а тим більше отримання.

Враховуючи викладене, просив визнати вищезгаданий виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, вчинений 24 вересня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за номером 5140, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що 31 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN0544 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за яким банк відкрив клієнту картковий рахунок і випустив платіжну картку строком дії один рік з кредитним лімітом «Фінансовий» у розмірі 10 000 доларів США з базовою процентною ставкою 1,1 % в місяць (а. с. 31).

24 грудня 2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем було укладено додаткову угоду до договору № SAMDN0544 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжних карт, якою в договір внесено зміни, зокрема, змінена валюта кредитування і встановлений кредитний ліміт в сумі 80 000 грн. (а. с. 32).

24 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 204 612,31 грн., що є його боргом за кредитним договором № SAMDN0544 від 24 грудня 2009 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 6).

Згідно з виконавчим написом нотаріуса вказана сума заборгованості складається з: 81 720,94 грн. залишку заборгованості за кредитом, 111 528,88 грн. заборгованості по відсотках, 9 662,49 штрафу, а також витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 грн. Строк, за який проводиться стягнення, пять років вісім місяців двадцять два дні, а саме з 24 грудня 2009 року по 15 вересня 2015 року.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України позичальник за кредитним договором зобовязаний повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі та на умовах, встановлених договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 530 цього Кодексу зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог цивільного законодавства та у встановлений зобовязанням строк.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок), перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. п. 3.1-3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Пунктами 1, 2 Переліку документів передбачено, що такими документами є: 1) Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. 2) Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

У виконавчому написі нотаріуса від 24 вересня 2014 року не зазначено, на підставі яких документів його здійснено, а лише вказано, що грошові суми, які пропонується стягнути, є боргом ОСОБА_1 за кредитним договором № SAMDN0544 від 24 грудня 2009 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 6).

Однак з приєднаних приватним нотаріусом ОСОБА_3 документів до її заперечення на позовну заяву (а. с. 29-37) вбачається, що 24 грудня 2009 року між сторонами не укладався окремий кредитний договір, а було укладено додаткову угоду до договору № SAMDN0544 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжних карт. Причому в додатковій угоді зазначено, що вона є невідємною частиною вказаного договору.

У додатковій угоді п. 1.1 та п. 1.2 договору № SAMDN0544 викладені в новій редакції. При цьому, якщо у первісному договорі визначена базова процентна ставка по кредитному ліміту 1,1 % в місяць, за якою нараховуються проценти за користування кредитним лімітом з 31-го дня виникнення заборгованості (а. с. 31), то у додатковій угоді базова процентна ставка взагалі не визначена (а. с. 32). Тому неможливо встановити, на підставі яких умов договору позичальнику нараховувалися проценти за користування кредитом після укладення додаткової угоди, що відображено у виписці з рахунка боржника за договором № SAMDN0544 від 24 грудня 2009 року, укладеним між Приватбанком та ОСОБА_1 (а. с. 9-11, 33-34).

Навіть сама по собі наведена обставина свідчить про те, що нарахована банком заборгованість ОСОБА_1 не є безспірною.

Крім того, за змістом п. 3.2 договору № SAMDN0544 та п. 6 додаткової угоди складовими частинами укладеного між сторонами кредитного договору є Тарифи банку, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Правила користування платіжною карткою.

Як випливає із вищезгаданого заперечення приватного нотаріуса ОСОБА_3 на позовну заяву та приєднаних до нього документів (а. с. 29-37), для одержання виконавчого напису банком не були додані оригінали вказаних складових частин кредитного договору, що є порушенням п. 2 Переліку документів, а нотаріус всупереч вимогам п. 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку при вчиненні виконавчого напису не перевірила належним чином, чи подано на обґрунтування стягнення необхідний обсяг передбачених Переліком документів.

З виконавчого напису нотаріуса вбачається, що строк, за який провадиться стягнення, становить пять років вісім місяців двадцять два дні, а саме з 24 грудня 2009 року по 15 вересня 2015 року (а. с. 6), хоча згідно з випискою із рахунка боржника за договором № SAMDN0544 від 24 грудня 2009 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 (а. с. 33-34), яка була надана нотаріусу і на підставі якої нарахована заборгованість, наведений у ній розрахунок заборгованості починається з 29 січня 2010 року, а не з 24 грудня 2009 року, що теж свідчить про відсутність ознаки безспірності заборгованості.

Також із вказаної виписки вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом виникла у ОСОБА_1 01 березня 2012 року, і з цього ж дня йому нараховувалися проценти на вказану заборгованість.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Отже право вимагати дострокового повернення позики та процентів виникло у банку принаймні з березня 2012 року, а заборгованість позичальника, яку запропоновано стягнути виконавчим написом нотаріуса, нарахована до 15 вересня 2015 року, тобто за період часу, який перевищує трирічну позовну давність, що прямо суперечить вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1 глави 16 розділу ІІ Порядку.

Таким чином, оспорюваний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вищенаведених положень законодавства, у звязку з чим він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Виходячи з викладеного, давши вірну оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в означеній частині.

Також судом правильно відхилено позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ОСОБА_3, оскільки відповідачем у справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку та Переліку документів повністю спростовуються встановленими судом та наведеними вище обставинами справи.

Те ж саме стосується і доводів про безспірність заборгованості ОСОБА_1, а також твердження про те, що нотаріус не повинен перевіряти дану обставину.

В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, а наявна виписка з рахунку боржника, в якій наведені відомості, які не відповідають умовам укладеного між сторонами кредитного договору, про що вказано вище.

За змістом п. 2.3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих банком повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику.

З матеріалів справи вбачається, що письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором банк надіслав ОСОБА_1 22 вересня 2015 року (а. с. 35-37), а виконавчий напис нотаріус вчинив 24 вересня 2015 року, тобто без дотримання встановленого тридцятиденного строку, що також є порушенням законодавства.

За своїм змістом оскаржуване рішення суду, в тому числі його мотивувальна частина, відповідає вимогам процесуального закону, в ньому наведені дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридична оцінка та визначені відповідно до них правовідносини, оцінка всіх доказів, а також інші відомості, передбачені ст. ст. 213-215 ЦПК України. Тому твердження відповідача про не дотримання судом вказаних положень є безпідставним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що укладений між сторонами кредитний договір не був виконаний достроково, розірваний чи змінений, а також про те, що він не виконується належним чином і продовжує діяти, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки підстави, з яких виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, не повязані із зазначеними обставинами.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, йдеться про наслідки вирішення позову боржника щодо оспорювання ним правильності, вимог зазначених у виконавчому написі. Однак в даному випадку божник оспорює виконавчий напис з підстав допущених нотаріусом порушень законодавства при його вчиненні, а не з підстав неправильності зазначених у ньому вимог. При встановленні судом обґрунтованості заявлених позивачем у даній справі вимог наслідком цього є саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: