Справа № 457/74/16-ц
провадження №2/457/152/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

секретар судового засідання Шумеляк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту шлюбного договору та виділення частки із спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася з позовом до Трускавецького міського суду до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту шлюбного договору та виділення частки із спільного майна подружжя. Свою позовну заяву мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 30.09.2006 по 02.07.2009 року. Перебуваючи у шлюбі вони уклали шлюбний договір 24.09.2008 року. Пункт 1.1 суперечить вимогам закону та перешкоджає їй у користуванні її приватною власністю спільною сумісною власністю на приміщення проектною площею 42,73 м? на другому поверсі будинку № 60а по вул. Суховоля у м. Трускавці. Зокрема, п. 1.1 договору передбачено, що права та обовязки по попередньому договору переходять до чоловіка, а після укладення основного договору купівлі-продажу обєкта та його державної реєстрації обєкт буде належати чоловікові на праві особистої приватної власності, незалежно від зроблених внесків у це майно дружини під час шлюбу. На момент підписання шлюбного договору обєкт не було введено в експлуатацію, оформленням права власності займався відповідач, відтак у нього знаходяться правовстановлюючі документи на вказаний обєкт нерухомого майна. На той час було лише укладено попередній договір від 07.12.2007 року між нею та ЗАТ «Карпатський дім» купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: Львівська обл., м. Трускавець, вул. Суховоля, 60а, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за № 2918. на даний час згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 1/1 частку приміщення апартаментів № 211 загальною площею 40,8 м?, крім того, балкону площею 5,9 м? в будинку № 60а по вул. Суховоля у м. Трускавці Львівської області належить ОСОБА_3. Домовившись про непоширення на новозбудований обєкт нерухомості, який підлягав державній реєстрації, правового режиму спільної сумісної власності подружжя, вони могли визнати його лише частковою власністю із визначенням конкретних розмірів цих часток. Пункт 1.1 шлюбного договору суперечить вимогам закону та підлягає визнанню недійсним. Кошти на придбання приміщення вносилися ними спільно в шлюбі, а тому приміщення є спільною сумісною власністю.

Від представника відповідача ОСОБА_6 31.03.2016 року на адресу суду надійшли письмові пояснення, де він зазначає, що не може погодитися з висновками позивача з наступних підстав. На момент укладення шлюбного договору спірне нерухоме майно не перебувало у власності жодного з подружжя, тому на підставі шлюбного договору не відбувся перехід права власності. Дане майно набуте на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2008 року, тобто після укладення шлюбного договору, і підставою для переходу права власності був договір купівлі-продажу, а не шлюбний договір. Шлюбний договір був укладений 28.08.2008 року. Тому термін позовної давності за позовом про визнання недійсним шлюбного договору або його окремих пунктів сплив 24.09.2011 року. Під час його укладення нотаріусом сторонам було розяснено про зміст їхніх прав та обовязків, про правові наслідки укладеного правочину, про що є підпис і позивачки на шлюбному договорі.

Від представника позивача ОСОБА_7 на адресу суду 27.04.2016 року надійшло письмове пояснення з урахуванням позиції представника відповідача ОСОБА_6 щодо заявлених позовних вимог просила суд не брати до уваги припущення представника відповідача про пропуск строку позовної давності. Позивачка неодноразово зверталася до суду з позовами з метою захисту своїх прав на спільну сумісну власність подружжя. Зокрема, одразу після розірвання шлюбу позивачка звернулася 18.11.2009 року з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя автомобіля, грошових коштів та квартири. По цій справі була постановлена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 10.12.2015 року. Таким чином, предметом позову була лише частина вимог, право на які має позивачка, отже позовна давність перервалася.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивачки ОСОБА_7 позовну заяву підтримала з наведених у ній підстав, просила позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні клопотання про застосування позовної давності просила відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні у режимі відеоконференції у задоволенні позовної заяви просив відмовити у повному обсязі та застосувати термін позовної давності, який, на його думку, позивачка пропустила.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 жодного разу у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча щоразу був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як підстави своїх вимог і заперечень.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 30.09.2006 року зареєстрували шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 1434, що підтверджується свідоцтвом серії 1-БК № 039598 /а.с. 8/. Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-БК № 090344, виданого 02.07.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, вказаний шлюб було розірвано 02.07.2009 року, актовий запис № 521/а.с. 9/.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

07.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Карпатський дім» та ОСОБА_8 було украдено попередній договір, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є добровільні зобовязання сторін укласти в термін до 30.06.2008 року договір, згідно з умовами якого продавець (ЗАТ «Карпатський дім») передає у власність покупця (ОСОБА_8В.) обєкт продажу (нерухоме майно загальною проектною площею 42,73 м?, розташоване на 2 поверсі Комплексу) на умовах та в порядку, визначених цим договором. Порядок укладення попереднього договору регулюється ст. 635 ЦК України. Так, зокрема, п. 4 ст. 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Оскільки обєктом попереднього договору є нерухоме майно, то такий попередній договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, що і було зроблено.

24.09.2008 року під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_8 уклали шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 2175. Відповідно до п. 1.1 подружжя домовилося визначити правовий режим нерухомого майна, а саме: нерухоме майно на другому поверсі, що знаходиться за адресою: Україна, Львівська область, місто Трускавець, вулиця Суховоля, 60а, загальною проектною площею 42,73 м?, щодо якого з дружиною укладено в інтересах сім'ї попередній договір з продавцем Закритим акціонерним товариством «Карпатський дім», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 07.12.2007 року за реєстровим № 2918 (далі Попередній договір). Подружжя визначило наступне: з моменту укладення даного договору права та обовязки по Попередньому договору переходять до чоловіка, в тому числі майнові права на обєкт (незалежно від зміни його площі) будуть належати на праві особистої приватної власності чоловікові, незалежно від зроблених внесків (платежів) подружжя по попередньому договору, а після укладення та державної реєстрації договору купівлі-продажу обєкта обєкт буде належати чоловікові на праві особистої приватної власності, незалежно від зроблених внесків у це майно дружини під час шлюбу /а.с. 10-12/. Даний шлюбний договір по своїй юридичній природі є двостороннім правочином, вчиненим у відповідності до вимог законодавства, який має на меті врегулювати цивільні правовідносини між сторонами, які його підписали.

Суд не погоджується з твердженням позивачки, що п. 1.1 шлюбного договору суперечить вимогам закону та підлягає визнанню недійсним у порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України, якою передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Зокрема, ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1), особа, яка вчиняє цивільний правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ), волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Про зміст прав та обовязків за цим договором, про правові наслідки укладеного ними правочину (в тому числі, але не обмежуючись статтями 215-220, 223, 236, 319 ЦК України, статтями 57-74, 92-103 СК України) учасникам правочину нотаріусом розяснено, про що є відповідна відмітка у шлюбному договорі.

Згідно з ч.ч. 1, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Договір, у тому числі і шлюбний, передусім є категорією цивільного права, тому відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин застосовуються загальні норми ст.ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, глави 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення зміни та розірвання. Частиною 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків правила своєї поведінки. Таким чином реалізується принцип свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, що полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати можливість укласти договір (або утриматися від його укладення), визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому позицію іншої сторони та обмеження щодо окремих положень договору, встановлених законом.

Оскільки шлюбний договір є актом вільного волевиявлення, сторони можуть включити до нього інші умови майнового характеру, які не суперечать загальним засадам сімейних відносин, що визначені ст. 7 СК України. Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм цивільного законодавства при визнанні шлюбного договору недійсним вказано у ст. 103 СК України. У пункті 4 сторони зазначили, що у момент укладення цього договору усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; не визнані в установленому для того порядку недієздатними (повністю або частково); не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладався на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для них обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість зрозуміти текст цього правочину та всі без винятку його умови /а.с. 101-105/.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у частині другій статті 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах 4, 5 статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. З огляду на правову конструкцію цієї правової норми вбачається, що заборонено включати до шлюбного договору умови, згідно з якими переходить право власності на наявне у власності одного з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державнй реєстрації. На момент укладення шлюбного договору нерухоме майно загальною проектною площею 42,73 м?, розташоване на 2 поверсі в будинку № 60а по вул. Суховоля у м. Трускавці Львівської області, не перебувало у власності жодного з подружжя, тому на підставі шлюбного договору перехід права власності не відбувся. Фактично право власності на нерухоме майно загальною проектною площею 42,73 м?, розташоване на 2 поверсі в будинку № 60а по вул. Суховоля у м. Трускавці Львівської області ОСОБА_3 набув після укладення договору купівлі-продажу 01.10.2008 року /а.с. 75-76/.

У розумінні ч. 2 ст. 331 ЦК України, яка передбачає, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, та у розумінні ч. 4 ст. 334 ЦК України, якою встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, ОСОБА_8 не набула права власності на нерухоме майно загальною проектною площею 42,73 м?, розташоване на 2 поверсі в будинку № 60а по вул. Суховоля у м. Трускавці Львівської області на підставі попереднього договору від 07.12.2007 року, укладеного з ЗАТ «Карпатський дім».

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України. Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюбний договір відповідає вимогам статей 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України, а тому позовні вимоги позивача про визнання шлюбного договору недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Оскільки відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання шлюбного договору недійсним, суд вважає відсутні підстави для задоволення вимог про виділення частки із спільного майна подружжя, оскільки вона є похідною від первісної вимоги.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту шлюбного договору та виділення частки із спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуюча Т.В. Василюк