Справа № 441/1256/15 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/1211/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Б. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Зазначене рішення оскаржив представник позивача адвокат ОСОБА_3

У поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно зясовано обставини, які мають важливе значення у справі та порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що обовязковою умовою дійсності правочину щодо відчуження спірного транспортного засобу, згідно ст.65 СК України, є наявність письмової згоди другого з подружжя на вчинення такого правочину, а тому за відсутності такої згоди зі сторони позивача правочин з відчуження спільного майна слід, на його думку, вважати нікчемним. Також вказує, що перебування спірного майна у третьої особи не є підставою для визнання вимог його довірителя необґрунтованими, оскільки про реалізацію автомобіля їй не було нічого відомо і така, як зазначалось вище була незаконною. Вважає, що судом не встановлено та не перевірено доказами з яких джерел відповідачем здійснювалося погашення заборгованості позивача і що таке погашення відбувалось за рахунок коштів, виручених від продажу спірного автомобіля. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що частина коштів була передана сторонам родичами позивача для потреб сімї, а частина була отримана від здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_5.

На підставі вказаного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно норм, закріплених у ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі в період з 24.10.2009 року до 05.12.2014 року (а.с.6).

За це період сторони придбали автомобіль «Citroen Jumpy», 2004 року випуску, р.н. НОМЕР_1 .

Крім того, в період перебування у шлюбі, зазначений автомобіль було знято з обліку та зареєстровано за ОСОБА_6, що підтверджується довідкою-рахунок серії ВІА №694672 (а.с.42) та довідкою центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспорту з обслуговування Яворівського, Городоцького та Мостиського районів №1935 від 23.09.2015 року (а.с.43).

Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Право застосування зазначених норм розяснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, на підставі вказаного, колегія суддів погоджується із висновку суду першої інстанції про те, що на час припинення сторонами спільного ведення господарства спірний автомобіль було відчужено подружжям ОСОБА_6, а відтак такий не входить до загального обєму спільної сумісної власності подружжя та майна, яке підлягає поділу між сторонами.

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо нікчемності договору, за яким було відчужено спірний автомобіль, зважаючи на наступне.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відчужив спірний транспортний засіб, вартість якого згідно довідки-рахунку становить 87740,00 грн. ОСОБА_6. Відтак, такий правочин вчинений між двома фізичними особами.

Згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Як вбачається із постанови Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» в редакції чинній на момент відчуження спірного автомобіля, договір купівлі-продажу транспортного засобу підлягав обовязковій державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що договір купівлі-продажу транспортного засобу (спірного автомобіля) повинен був укладатися у письмові формі, так як його вартість становить суму, яка перевищує 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Частиною 2 ст.369 ЦК України встановлено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Враховуючи визначення дрібного побутового правочину, зазначеного в абз.2 п.1 ч.1 ст.31 ЦК України, колегія судді вважає, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 правочин щодо відчуження першим спірного автомобіля не є дрібним побутовим.

Виходячи з поняття оспорюваного правочину (ч.3 ст.215 ЦК України) та зважаючи на норму ч.2 ст.65 СК України, колегія суддів приходить до висновку, що у випадку заперечення позивачем дійсності правочину, укладеного між відповідачем та ОСОБА_6, вона має право на звернення до суду із позовом про визнання такого правочину недійсним.

Однак, ОСОБА_2 (Савка (Карапінка)) Н.І., вважаючи, що згаданий правочин недійсний, оскільки укладений без її згоди, таким своїм правом не скористалася.

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем та її представником не надано жодних належних та допустимих доказів того, що укладений між відповідачем та ОСОБА_6 правочин є недійсним, а тому, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та голослівність такого твердження апелянта.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно та обєктивно зясовано усі обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, а відтак оскаржене рішення є законним та обґрунтованим. При цьому, доводи апеляційної скарги, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Городоцького районного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_7