Справа № 381/2433/14-ц Головуючий у І інстанції Ковалевська Л. М.
Провадження № 22-ц/780/857/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.03.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Білоконь О.В., Гуля В.В.,

За участі секретаря: Говорун В.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: нотаріус Фастівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між ним та відповідачем - ОСОБА_5 кредитного договору № КІF0GA 00003581 від 23.08.2007 року відповідач отримав кредит в розмірі 50 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.07.2017 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № КІF0GA 00003581 від 23.08.2007 року, банк і відповідачі уклали договір іпотеки від 23.08. 2007 року, згідно з яким останні надали в іпотеку нерухоме майно, належне їм на праві власності : будинок загальною площею 125,30 кв.м. та земельну ділянку, розташовані за адресою: м. Фастів, вул.Зарічна, 29.

Позивач свої зобов"язання згідно умов кредитного договору виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_2 обов"язки щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним порушив, внаслідок чого за договором утворилася заборгованість, яка станом на 10.04.2014 року становить 166517,29 дол. США , що еквівалентна 2 099 782,98 грн.

На письмову вимогу позивача про погашення заборгованості відповідачі не відреагували та заборгованість не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором № КІF0GA 00003581 від 23.08.2007 року в розмірі 166517,29 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на будинок загальною площею 125,30 кв.м. та земельну ділянку, розташовані за адресою: м. Фастів, вул.Зарічна, 29.

Крім того, позивач просив виселити відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку загальною площею 125,30 кв.м., розташованого за адресою: м. Фастів, вул.Зарічна, 29.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено у зв»язку з невідповідністю даних у кредитних документах, а саме невірно зазначено фактичний ( дійсний ) номер укладеного кредитного договору № КІF0GA 00003581- в договорі іпотеки зазначено № КІF0GA 00003561

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № КІF0GA 00003581, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 50 000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 7 950 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбаченому договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту 1,5% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту.

Період сплати встановлено з 21 по 27 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 794,23 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з п. 7.3. кредитного договору № КІF0GA 00003581 забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека житловий будинок та земельна ділянка, що знаходиться по вул. Зарічній, 29 у м. Фастові Київської області.

23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно: будинок загальною площею 125,30 кв.м., що розташований за адресою м. Фастів, вул. Зарічна, 29.

Згідно з п. 35.3. договору іпотеки майном, що передається в іпотеку, є житловий будинок та земельна ділянка, що знаходиться по вул. Зарічній, 29 у м. Фастові Київської області.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд І інстанції виходив з того, що у позивача відсутні будь-які підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № КІF0 GA00003561 від 23 серпня 2007 року, оскільки цим договором не забезпечено виконання умов кредитного договору № КІF0GA 00003581 від 23 серпня 2007 року.

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції правильно встановив обставини справи, проте дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, з тих підстав, що договором іпотеки , який міститься в матеріалах справи не забезпечено вимоги за кредитним договором № КІF0GA 00003581 від 23 серпня 2007 року.

Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки дійсним було встановлено невідповідність даних у кредитних документах, а саме: невірно зазначено фактичний (дійсний) номер укладеного кредитного договору №KIFOGA00003581 в договорі іпотеки зазначено номер договору №KIFOGA00003561, тобто при посвідченні договору іпотеки було допущено помилку ( описку) у номері кредитного договору.

Вказаним рішенням також встановлено, що договір іпотеки, укладений 23 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (Іпотекодержатель), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (Іпотекодавці) відповідає вимогам закону щодо змісту та форми укладення, посвідчений нотаріально.

. Вказаний договір іпотеки у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Разом з тим , позивач посилався на те, що дійсно в договорі іпотеки у пункті 35.2 було допущено описку, а саме: вказано «кредитний договір № KIFOGA00003561» замість правильного «кредитний договір № KIFOGA00003581», що підтверджується наданою ПАТ КБ «ПриватБанк» довідкою (а.с. 150); Заставною за №010093, згідно змісту якої в забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_2 за кредитним договором № KIFOGA00003581 від 23 серпня 2007 року передано в іпотеку нерухоме майно житловий будинок та земельну ділянку що знаходиться по вул. Зарічній, 29 у м. Фастові Київської області.

Таким чином , як вбачається із вищевказаного, іпотечне майно, яке зазначене в кредитному та іпотечному договорах, одне і те ж саме.

Крім цього, доказів на підтвердження того, що між сторонами укладалися будь-які інші кредитні договори, сторонами надано не було.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов"язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов"язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст.ст. 12, 33, 39, 40 вказаного Закону.

У відповідності до п. 4 укладеного між сторонами іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки Банк має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору.

У п. 24 іпотечного договору вказано, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов цього договору Банк надсилає іпотекодавцюписьмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцем зобов'язань, вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Банку залишається без задоволення, Банк вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України "Про іпотеку".

В матеріалах справи наявні копії повідомлення-вимоги від 24.02.2014 року, надіслані позивачем відповідачам (а.с.10).

Стаття 38 Закону України "Про іпотеку" передбачає порядок продажу та право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» в силу іпотеки іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.Крім того, Законом встановлено, що особа (майновий поручитель), може передати в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до ст. 11 Закону, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедурні продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Таким чином, враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, висновок суду першої інстанції про відмову у зверненні стягнення є помилковим та безпідставним, а рішення суду в цій частині таким, що підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», у вигляді будинку загальною площею 125,30 кв. м, житловою площею 87,10 кв. м, розташований за адресою: Київська область, м. Фастів, вул. Зарічна, 29 про в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIF0GA 00003581 від 23 серпня 2007 року у розмірі 166 517 доларів США 29 центів, що еквівалентно 2 099 782 грн. 98 коп. з визначенням початкової ціни предмету іпотеки згідно наданого позивачем експертного висновку ( а.с. 225-226) - 597 000 гривень, оскільки інших даних про вартість іпотечного майна сторонами не надано.

Що стосується заявлених позивачем вимог про виселення відповідачів з будинку, то в цій частині колегія суддів вважає , що слід відмовити, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців з підстав, передбачених ст. 40 Закону України "Про іпотеку", підлягає ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Враховуючи вищевикладене та встановивши у справі, що в іпотеку передано будинок, який придбаний у 2004 році не за рахунок отриманих у 2007 році кредитних коштів, підстав для задоволення позовних вимог про виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла колегія суддів не вбачає, тому в задоволенні зазначених вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішенняпро задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмову в задоволенні вимог про виселення відповідачів.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIF0GA 00003581 від 23 серпня 2007 року у розмірі 166 517 доларів США 29 центів, що еквівалентно 2 099 782 грн. 98 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», у вигляді будинку загальною площею 125,30 кв. м, житловою площею 87,10 кв. м, розташований за адресою: Київська область, м. Фастів, вул. Зарічна, 29.

Предмет іпотеки який перебуває у власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягає реалізації шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Визначити початкову ціну предмету іпотеки 597 000 гривень.

В частині позовних вимог про виселення відповідачів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: