У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 08 червня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМартинюка В.І. суддів: за участю: позивача представника позивача - представників відповідача - Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, Заблоцької О.Ю., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління державної охорони України, Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців» про визнання наказу недійсним та поновлення на роботі, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 26 січня 2016 року, в с т а н о в и л а: У червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 07 вересня 2013 року між ним та відповідачем укладено контракт, за умовами якого його призначено на посаду директора Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців» (далі - ДП «Український центр підготовки охоронців») строком до 07 вересня 2014 року, дія якого сторонами не припинялася і була автоматично продовжена його виходом на робоче місце наступного дня. 07 травня 2015 року йому стало відомо про прийняття відповідачем наказу від 30 березня 2015 року № 191 про його звільнення на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України (пп. «а» п. 29 контракту - закінчення терміну дії контракту) та призначення на дану посаду ОСОБА_10 Вказаний наказ він не отримував, оскільки з 31 березня по 02 червня 2015 року перебував на лікарняному, а 03 червня 2015 року отримав трудову книжку та копію оскаржуваного наказу. Вважає звільнення незаконним, оскільки до закінчення строку дії котранкту прийнято рішення про його звільнення за закінченням строку контракту, у зв'язку із чим просив суд скасувати наказ від 30 березня 2015 року № 191 про його звільнення з посади директора Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців» та призначення на посаду директора підприємства ОСОБА_10 та поновити його на займаній посаді з 30 березня 2015 року. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено наказ Управління державної охорони України № 191 від 30 березня 2015 року «в частині звільнення ОСОБА_4 з посади директора Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців» - скасувати. Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців». В решті вимог позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представників відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Вирішуючи спір в частині вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що у термін, визначений контрактом, жодна із сторін не порушила питання про його припинення, а тому дійшов висновку про продовження строку його дії. Врахувавши, що контракт продовжено на новий строк, суд першої інстанції вважав, що при звільненні позивача відповідачем порушено п. п. 29, 33 контракту, а саме: вивільнення працівника проведено без додержання двомісячного строку попередження, що передує звільненню, а також неправильно зазначено підставу звільнення із займаної посади - пп. «а» п. 29 контракту, оскільки у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених в ньому, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із чим дійшов висновку про задоволення позову в цій частині. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про скасування наказу Управління державної охорони України від 30 березня 2015 року № 191 щодо призначення ОСОБА_10 на посаду директора ДП «Український центр підготовки охоронців», суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги не є предметом спору і порушують права іншої особи. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що трудові відносини з керівником підприємства, що є у державній власності, обов'язково носять строковий характер, а тому їх не можна вважати безстроковими з тих підстав, що позивач після закінчення терміну дії контракту продовжував працювати. Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 ГК України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. За змістом п. 3 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 (далі - Положення), уконтракті передбачаються строки його дії, вимоги до збереження державного майна, права, обов'язки та відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці (виконання робіт), умови розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання прийнятих на себе зобов'язань, з урахуванням галузевих особливостей та фінансового стану підприємства, включаючи обов'язкове підвищення кваліфікації або перепідготовку протягом терміну дії контракту (але не рідше одного разу на п'ять років). Судом установлено, що 07 вересня 2013 року між Управлінням державної охорони України в особі начальника Управління державної охорони Кулика С.Л., іменований далі органом управління майном (далі - Управління), з одного боку, та ОСОБА_4, іменований далі директор, з другого боку, укладено контракт про таке: ОСОБА_4 наймається (призначається) на посаду директора Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців». За змістом п. 8 Положення контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті. На підставі контракту та наказу начальника Управління від 07 вересня 2013 року № 585 позивача призначено директором ДП «Український центр підготовки охоронців». Відповідно до наказу ДП «Український центр підготовки охоронців» від 07 вересня 2013 року № 3/09/13 позивачвступив на посаду директора ДП «Український центр підготовки охоронців» з 07 вересня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки та відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі і дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно із 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено можливість припинення трудового договору у зв'язку із закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Пунктом 8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Як вбачається з матеріалів справи, п. 29 контракту передбачено підстави припинення контракту, однією з яких є закінчення терміну дії контракту (пп. «а»). Відповідно до п. 35 контракт діє з 07 вересня 2013 року до 07 вересня 2014 року. За положеннями ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст.23 КЗпП України, тобто щодо строкових трудових договорів, укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Отже, трудові договори які укладені з працівниками на підставі п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, належать до строкових трудових договорів. Оскільки трудовий договір, укладений між сторонами, був обумовлений характером роботи, а посада директора Державного підприємства «Український центр підготовки охоронців» належать до категорії працівників, які працюють за контрактом на підставі Закону України «Про управління об'єктами державної власності», а трудові відносини з керівником підприємства, що є у державній власності, обов'язково носять строковий характер, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що трудовий договір не можна вважати безстроковим з тих підстав, що позивач після закінчення терміну дії контракту продовжував працювати. Врахувавши, що припинення трудового контракту після закінчення його строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту - позивач виявив, коли його підписував та був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений. Власник не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Встановивши, що контракт між сторонами укладено за наявності волевиявлення позивача та його погодження з такою формою працевлаштування, а також обізнаності про те, що у разі закінчення строку його дії (07 вересня 2014 року) трудові відносини припиняються, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити. Рішення апеляційного суду Київської області від 26 січня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. ГоловуючийВ.І. Мартинюк Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік