Справа № 182/4599/16-ц
Провадження № 2/0182/3456/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.12.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

секретаря - Снєгульської В.М.

за участю

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представник органу опіки - Камінська І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до відповідачів та просить суд виселити їх з належної їй на праві власності квартири, оскільки останні перешкоджають їй користуватись своєю власністю, до квартири не впускають. Виселятись з квартири відповідачі не бажають, а всі комунальні витрати вона оплачує сама зі своєї пенсії. Через те, що відповідачі проживають у квартирі, вона вимушена проживати по сусідам та подругам.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечувала та просила відмовити , оскільки вона з дітьми проживає у квартирі позивача з її згоди, а бабуся має можливість проживати в іншій квартирі, яка належить її доньці.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечує, оскільки він в квартирі не проживає, а проживає та зареєстрований в АДРЕСА_2.

Представник органу опіки та піклування Нікопольської міської ради проти позову заперечувала частково та просила суд не виселяти малолітніх дітей.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК, ст. 48 Закону "Про власність").

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 та її померлому сину ОСОБА_5 ( а.с. 11) належить на праві приватної спільної власності квартира АДРЕСА_1. ( а.с. 7)

Після смерті сина вона прийняла спадщину фактично та проживала в квартирі одна.

Приблизно в травні 2014 року позивач запропонувала своїй онучці ОСОБА_2 пожити в її квартирі один-два місяця зі своєю родиною, а сама поїхала пожити до своєї доньки ОСОБА_6 Зазначені обставини сторонами не заперечувались.

Приблизно у вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 попросила онуку виселитись із квартири, однак їй було відмовлено і до цих пір квартиру не звільнено, що підтверджується актом ОСББ „Кристал -2Н" ( а.с. 13).

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована лише ОСОБА_1

Відповідачі зареєстровані за іншими адресами - ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_4 ( а.с.16), а ОСОБА_3 зареєстрованим ніде не значиться ( а.с.18), однак фактично проживає за адресою АДРЕСА_2.

В судовому засіданні встановлено, що позивача ОСОБА_1 з осені 2014 року відповідачі до квартири не впускають та вивезли всі її речі, також судом встановлено, що всі втрати по оплаті комунальних послуг продовжує сплачувати ОСОБА_1 зі своєї пенсії.

На даний час позивач ОСОБА_1 проживає то у знайомих, то у сусідів і не може користуватись своєю власністю.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї ОСОБА_1 відповідно до статті 64 ЖК України, а тому не мають права користування зазначеною квартирою нарівні з власницею, яка проти цього заперечує.

Посилання відповідачів та представника органу опіки та піклування, що їх виселити неможливо через відсутність іншого житла та наявність малолітніх дітей, не надає їм право вимагати від власника право користування житлом, яке належить ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Відповідно до ч. ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, оскільки судом не встановлено наявність прав малолітніх дітей на майно, яке належить позивачу, то заперечення відповідача та представника органу опіки та піклування не можуть бути підставою для відмови у виселенні відповідачів через наявність у них малолітніх дітей.

Враховуючи вище викладені обставини, суд дійшов до висновку, що позивач як власник квартири не може вільно володіти та користуватись своєю квартирою, і оскільки їй чиняться перешкоди у користуванні цим майном, вона має право вимагати усунення таких перешкод шляхом виселення відповідачів із квартири.

Оскільки в квартирі на даний час проживає лише відповідач ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а ОСОБА_3 в квартирі не проживає, то позовні вимоги позивача щодо виселення підлягають частковому задоволенню в частині виселення ОСОБА_2 та її малолітніх дітей, а щодо вимог про виселення з квартири ОСОБА_3 позивачу слід відмовити.

Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати в розмірі 551 грн. 21 коп.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3,11, 15,16, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 150 ЖК , ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1.

В іншому відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 551 грн. 21 коп.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) протягом десяти днів з дня його оголошення через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: А. Г. Багрова