Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., МартинюкаВ.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про стягнення коштів.

На обґрунтування позовних вимог вказував про те, що 28 квітня 2014 року та 30 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено два договори банківського вкладу на суми 480 тис. грн та 240 тис. грн відповідно, які в подальшому було об'єднані у один депозитний договір строком до 28 жовтня 2014 року.

Посилаючись на те, що вказані кошти не були йому повернуті за виключенням переказу відповідачем 140 тис. грн на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» (далі -ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс») у рахунок придбання автомобіля за попередньо укладеним договором, позивач просив стягнути з ПАТ «Дельта Банк» суму вкладу з нарахованими процентами у розмірі 192 891 грн 72 коп., пеню в розмірі 2 112 грн, інфляційні витрати у розмірі 1 817 грн, три проценти річних в розмірі 683 грн 84 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн, компенсацію моральної шкоди у розмірі 45 тис. грн та збитки у розмірі 30 765 грн 62 коп.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07 травня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 192 891 грн 72 коп. залишку за депозитним вкладом із нарахованими процентами, 2 112 грн пені, 1 817 грн інфляційних втрат, 683 грн 84 коп. - три проценти річних, 2 000 - витрати на правову допомогу, 26 тис. компенсації завданої моральної шкоди та 30 765 грн 62 коп. збитків. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року, рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію, тому згідно із ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неможливо стягнути за рішенням суду суму коштів за договором банківського вкладу, проценти, інфляційні втрати, три проценти річних та збитки; позивач права на стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди не має.

Однак погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 28 квітня 2014 року та 30 квітня 2014 року між сторонами у справі було укладено два договори банківського вкладу (депозиту) на сумі 480 тис. грн та 240 тис. грн відповідно.

Вказані грошові кошти було об'єднано у один депозитний договір строком на два місяці - до 28 жовтня 2014 року.

Після закінчення строку дії вказаного договору позивач звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із заявою про видачу йому депозитних коштів та нарахованих на них процентів згідно із умовами договору, однак вказані кошти не були повернуті йому за виключенням переказу частини грошей у сумі 140 тис. грн на рахунок ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» в рахунок придбання автомобіля за попередньо укладеним договором.

Грошові кошти, що залишились були позивачем покладені до цього ж банку на депозитний рахунок і в подальшому мали бути використані як оплата залишку вартості за автомобіль.

07 листопада 2014 року між ОСОБА_4 і відповідачем укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» загальна сума вкладу (депозиту) складає 260 тис. грн.

При цьому, постановою Національного банку України від 02 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію.

Крім того, встановлено, що 28 жовтня 2013 року між позивачем та ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» було укладено контракт, предметом якого є купівля-продаж автомобіля марки BMW Х5 xDrive25d Fl5, 2014 року виготовлення з об'ємом двигуна 1995 см куб.

На день підписання сторонами контракту загальна вартість товару становила 601 475 грн 70 коп.

Згідно з довідкою ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», суми оплати, що проводились ОСОБА_4 на рахунок ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» за вищевказаний автомобіль становили: 100 тис. грн за курсом 11,342315 (8 816,54 євро) 28 жовтня 2013 року, 160 тис. грн. за курсом 16,99 (9 417, 30 євро) 29 жовтня 2014 року, 100 тис. грн за курсом 16,99 (5 885,82 євро) 03 листопада 2014 року, 100 тис. грн за курсом 16,99 (5 885,82 євро) 04 листопада 2014 року, 120 тис. грн за курсом 17,69 (6 783,49 євро) 06 листопада 2014 року, 131 600 грн за курсом 18,07 (7 282,79 євро) 07 листопада 2014 року, 13 819 грн 20 коп. за курсом 18,62 (742,17 євро) 10 листопада 2014 року, 140 тис. грн за курсом 19,99 (7 003,50 євро) 18 листопада 2014 року, 25 165 грн 62 коп. за курсом 20,35 (1 236, 64 євро) 28 листопада 2014 року.

Поряд із цим, позивач вказує, що зазнав збитків у зв'язку із невиконанням умов депозитного договору ПАТ «Дельта Банк», через те, що депозитні кошти та проценти за депозитом не були провернуті та за його заявою повинні були бути перераховані продавцеві автомобіля BMW Х5 xDrive25d Fl5, - ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», однак таке перерахування відбулось із значним запізненням.

Відповідно до виписки по рахунку приватного клієнта за розрахунковий період з 27 жовтня 2014 року по 25 листопада 2014 року за заявою ОСОБА_4 банк повинен був перерахувати 140 тис. грн на рахунок ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», проте перерахування вказаних коштів було затримано, а саме: вказана проплата надійшла лише 18 листопада 2014 року та вказано, що для цілей підготовки та укладення контрактів щодо продажу товарів марки BMW та визначення їх остаточної ринкової вартості встановлено обмінний курс євро на українську гривню як 19 грн 99 коп. за 1 євро (обмінний курс станом на 18 листопада 2014 року).

Однак, коли ОСОБА_4 звернувся до банку із заявою про перерахування грошових коштів у сумі 140 тис. грн (28 жовтня 2014 року) ТОВ «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс», обмінний курс євро на українську гривню був встановлений продавцем у розмірі 13 грн 40 коп. за 1 євро.

Тобто у результаті вказаної затримки виникла заборгованість щодо сплати за товар у сумі 25 165 грн 62 коп. (за курсом 20 грн 35 грн за 1 євро станом на 28 листопада 2014 року - на день сплати боргу, що утворився).

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2001цс15 зазначено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку та на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 214, п. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

За змістом ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, і відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1,3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За змістом ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Водночас главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а такожна інших підставах, встановлених договором або законом.

Разом із тим, вказаний Закон не передбачає наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобов'язань у договірних відносинах із вкладниками, а ст. 52 цього Закону визначає лише черговість та порядок задоволення вимог до банку (спрямування уповноваженою особою Фонду коштів).

Таким чином, під час тимчасової адміністрації вищевказані положення законодавства встановлюють особливий порядок задоволення вимог вкладників банку, який послідовно передбачає: 1) відшкодування вкладникам Фондом коштів у розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого у розмірі 200 тис. грн (ч. 1 ст. 26 Закону); 2) залишкове задоволення вимог вкладників за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку (ст. 52 Закону).

Отже, на основі спеціальних норм Закону з часу введення тимчасової адміністрації виключається негайне задоволення банком вимог вкладників і інших кредиторів банку відповідно до умов визначених законом і договором, на що вказує ст. 1074 ЦК України, яка допускає обмеження права клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку та ст. 36 Закону.

Однак Закон не встановлює підстав припинення майнових прав вкладників на зазначені кошти, що могло б тлумачитися як порушення державою гарантій мирного володіння майном передбачених статтею 1 Протоколу 1 Конвенції.

Зазначене порушення права на мирне володіння майном, встановлене статтею 1 Протоколу 1 Конвенції, матиме місце у разі відмови суду у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за договором банківського вкладу, на наявність і дійсність яких (вимог) не впливає спеціальний порядок, встановлений Законом щодо їх задоволення.

Тому за наявності неприпиненого зобов'язання між сторонами, порушення зобов'язаною стороною майнових прав вкладника щодо користування та розпорядження грошима, які були передані банку на виконання умов договору банківського вкладу, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції, ст. 3 ЦПК України і ст. 15 ЦК України, виключається відмова судом у захисті порушених прав вкладників.

Поряд із цим, норми вказаного Закону застосовуються при примусовому виконанні рішення про задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку під час тимчасової адміністрації, з урахуванням того, що банк з моменту запровадження тимчасової адміністрації та під час ліквідаційної процедури припиняє виконання своїх зобов'язань як окрема юридична особа - суб'єкт банківської діяльності, а Фонд в окремому порядку відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого у розмірі 200 тис. грн (ч. 1 ст. 26 Закону), а вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, яка перевищує суму, виплачену Фондом, віднесені до четвертої черги кредиторів та можуть бути задоволені за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку (ст. 52 Закону), однак в жодному випадку не унеможливлюють ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, яке забезпечує реалізацію та здійснення захисту такого права особи відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд не врахував, що відповідач, всупереч умовам та порядку укладеного з ОСОБА_4 депозитного договору, не виконав свого обов'язку по виплаті прийнятих від вкладника грошових сум (вкладів) на першу його вимогу, чим порушено майнові права позивача на кошти належні йому та передані банку за договором банківського вкладу, тому неповернуті суми коштів за договором банківського вкладу підлягають стягненню з ПАТ «Дельта Банк» у судовому порядку.

При цьому, маючи факти порушення права вкладника на безперешкодне розпорядження грошима і причетності до такого порушення банку, який своєчасно не видав йому залишок коштів на рахунку, тобто випадок прострочення виконання грошового зобов'язання з боку боржника, а також за відсутності такого закону, який би передбачав наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобов'язань у договірних відносинах із вкладниками та позадоговірних відносинах з іншими фізичними та юридичними особами, суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про неможливість застосування до нього негативних наслідків, встановлених, як ч. 2 ст. 625 і ст. 549 ЦК України, так і ст. ст. 22, 23 ЦК України та стягнення на користь позивача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, пені та відшкодування збитків і моральної шкоди.

Також апеляційний суд, вказуючи про те, що в липні позивачу були повернуті кошти за договором банківського вкладу, не врахував, що підтвердження згідно із ст. ст. 10, 60 ЦПК України про виплату ОСОБА_4 спірної суми грошей відсутні, а положення ст. ст. 549, 625 ЦК України застосовуються незалежно від вини боржника у разі невиконання ним грошового зобов'язання та безпосередньо за час прострочення такого виконання.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
В.І. Мартинюк