УХВАЛА іменем україни
24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Пустомитівська державна нотаріальна контора, про визнання права на спадщину,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, який у подальшому збільшив, та просив поновити строк позовної давності, визнати його заяву від 24 січня 1995 року про відмову від спадщини недійсною; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_5, посвідчене державним нотаріусом Леон М.В. 24 січня 1995 року, частково недійсним; визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення, видане Львівським ОДКБТІ та ЕО 30 січня 1995 року; визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7, який був власником житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька та фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті батька проживав у спірному будинку, проте 24 січня 1995 року подав до Пустомитівської державної нотаріальної контори заяву, якою відмовився від спадщини.

Вважав, що його заява від 24 січня 1995 року про відмову від спадщини не відповідає вимогам ЦК Української РСР 1963 року, оскільки подана ним після спливу встановленого законом шестимісячного терміну і після його вступу в управління спадковим майном. Подаючи таку заяву, він помилково вважав цю заяву лише згодою на оформлення спадкових прав матір'ю на 1/2 частини будинку. Свої спадкові права позивач мав намір оформити разом із узаконенням самовільної добудови. Про порушення своїх прав дізнався при зверненні до нотаріальної контори після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, коли йому стало відомо про факт оформлення матір'ю свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок в цілому. Причиною пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права є погіршення його стану здоров'я внаслідок перенесеного інфаркту, що потребувало тривалого періоду реабілітації, та у зв'язку з юридичною необізнаністю він помилявся щодо реального стану свого права власності на спірний будинок.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Поновлено строк позовної давності.

Визнано заяву ОСОБА_3 від 24 січня 1995 року про відмову від спадщини недійсною.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_5, посвідчене 24 січня 1995 року державним нотаріусом Леон М.В., частково недійсним.

Визнано частково недійсним реєстраційне посвідчення, видане Львівським ОДКБТІ та ЕО 30 січня 1995 року, записане в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 497.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2015 року зазначене судове рішення в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7

У іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року, рішення апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_7 на підставі договору забудови від 15 серпня 1961 року та акта про закінчення будівництва від 30 січня 1974 року був власником житлового будинку та приналежних до нього будівель по АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

24 січня 1995 року державний нотаріус Пустомитівської державної нотаріальної контори видав свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_5 Спадкове майно складається з житлового будинку та приналежних до нього будівель, які знаходяться по АДРЕСА_1.

21 жовтня 2005 року ОСОБА_5 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла синові ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Із копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_3, який належить до першої черги спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із положеннями ст. 549 ЦК визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальні конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з довідкою Щирецької селищної ради № 1567 на день смерті ОСОБА_7 у спірному будинку проживали і були зареєстровані його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_3

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку про те, що позивач відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки на момент смерті батька проживав у спірному будинку, отже, вважається таким, що вступив в управління і володіння спадковим майном.

Заява позивача від 24 січня 1995 року, подана до Пустомитівської державної нотаріальної контори про відмову від спадщини, не відповідає вимогам ЦК, оскільки подана після спливу встановленого законом шестимісячного терміну і після його фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Суд визнав поважними причини пропущення позивачем позовної давності, враховуючи його стан здоров'я, те, що йому стало відомо про факт оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 на весь будинок після смерті матері, тому порушене право позивача підлягає захисту.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Разом із тим апеляційний суд вважав помилковим висновок про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька.

Як установлено судом, ОСОБА_7 був власником житлового будинку та приналежних до нього будівель по АДРЕСА_1 на підставі договору забудови від 15 серпня 1961 року та акта про закінчення будівництва від 30 січня 1974 року.

ОСОБА_7 перебував у шлюбі із ОСОБА_5 з 31 травня 1946 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого 27 березня 1967 року.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, спірний будинок, збудований ОСОБА_7 за час шлюбу з ОСОБА_5, є об'єктом спільного майна подружжя, тому після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного будинку. Спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняли у рівних частинах спадкоємці за законом першої черги: його син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_5

Ураховуючи наведене, апеляційний суд визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Львівської області в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Заявляючи позов у червні 2014 року, ОСОБА_3, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив визнати його заяву від 24 січня 1995 року про відмову від спадщини недійсною; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_5, посвідчене державним нотаріусом Леон М.В. 24 січня 1995 року, частково недійсним; визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення, видане Львівським ОДКБТІ та ЕО 30 січня 1995 року; визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7

При цьому ОСОБА_3 просив поновити позовну давність, посилаючись на те, що причиною невчасного звернення до суду є погіршення стану його здоров'я внаслідок перенесеного інфаркту, юридична необізнаність, помилка щодо реального стану його права власності на будинок.

ОСОБА_4 подав до суду заяву про застосування позовної давності, в якій зазначав, що факт написання ОСОБА_3 у 1995 році заяви про відмову від спадщини підтверджується рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 лютого 2014 року, яким ОСОБА_3 відмовлено в позові до ОСОБА_4 про перерозподіл спадщини та визнання права власності на Ѕ частини спірного будинку. Рішення набрало законної сили та обставини, встановлені в ньому, в силу положень ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції поновив позовну давність, визнав поважними причини пропущення позивачем позовної давності, враховуючи його стан здоров'я та те, що йому стало відомо про факт оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 на весь будинок після смерті матері ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, суд зазначав, що ОСОБА_3 подав заяву про відмову від спадщини після спливу шестимісячного строку, встановленого ст. 553 ЦК Української РСР 1963 року.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто строк для прийняття спадщини та відмови від неї - з 06 вересня 1993 року до 05 березня 1994 року заяву про відмову від спадщини подано 24 січня 1995 року.

Однак, вирішуючи спір, суди не звернули увагу на те, що відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР 1963 року, чинного на час вчинення заяви, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прицьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користького-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Разом із тим первинним для вирішення усіх питань, викладених у позові, є питання про визнання недійсною заяви ОСОБА_3 від 24 січня 1995 року про відмову від спадщини.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч. 6 ст. 1273 ЦК України). У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування.

Слід зазначити, що можливість відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини стало новелою чинного ЦК України та не була передбачена у ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд здійснює цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. 225, 229-231 і 233 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР 1963 р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Воля спадкоємців знайшла своє вираження в поданій ними до нотаріальної контори заяві про прийняття спадщини за законом.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень в достатньому обсязі не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин, не надав їм оцінки та не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Не з'ясував стан здоров'я позивача, чи порушені спадкодавцем його права на спадщину складанням заповіту.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк