Справа № 346/579/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1148/2016
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Девляшевського В.А., Ковалюка Я.Ю.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_12,ІНФОРМАЦІЯ_3 третя особа орган опіки та піклування про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_13 та ОСОБА_8 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 Р, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_12,ІНФОРМАЦІЯ_3 третя особа орган опіки та піклування про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації. В обгрунтування своїх вимог посилалась на те, що на підставі договору дарування від 17.09.1996 року є власником житлового будинку в селищі Отинія, вул. Галицька, 29 Коломийського району Івано-Франківської області. Однак використовувати своє житло за призначенням не може, оскільки в ньому незаконно проживають відповідачі, які в добровільному порядку звільнити займане приміщення відмовляються. Будь яких рішень про вселення відповідачів у спірне житло не приймалось, відповідний ордер виконавчим комітетом Отинійської селищної ради не видавався.

На неодноразові звернення ОСОБА_5 до відповідачів про необхідність укладення договору на користування будинком, відповідачі не реагують. Крім того, самовільно вселившись в займане житло не дбають про покращення житлового будинку, про відновлення його стану, не здійснюють ремонту покрівлі, фасаду будинку, що призводить до його поступового руйнування. У зв'язку з цим просила ухвалити рішення, яким задовольнити її позов, та виселити відповідачів із займаного ними житлового приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення та зняти їх з реєстрації.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року позов задоволено частково. Вирішено усунути ОСОБА_5 перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3, разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 з житлового будинку по вул.. Галицька,29 в селищі Отинія Коломийського району, без надання їм. іншого житлового приміщення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_5 551 грн. 20 коп. судового збору в рівних частках.

На дане рішення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначають, що суд першої інстанції належним чином не з'ясував предмет та підстави позову. Так, позивач посилалась на норми житлового та цивільного законодавства. Оскільки питання виселення регулюються нормами житлового законодавства, то при розгляді даного позову суд повинен був встановити з яких підстав житлового законодавства відповідачі підлягають до виселення.

Також апелянти вказують, що суд прийшов до помилкового висновку що відповідачі не набули права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку, оскільки сам по собі факт відсутності належних документів на вселення, на думку апелянтів, не свідчить про самовільне зайняття спірного житла. Зазначають, що проживають у будинку більше тридцяти років; у звязку з перевіркою, що проводилася відділом МВС голова колгоспу давав пояснення про те, що рішення про вселення відповідачів приймалося, однак в подальшому було втрачено.

Крім того апелянти вказують, що суд неправомірно розглянув справу без участі двох із відповідачів, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та помилково застосував до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України.

З цих підстав рішення суду першої інстанції, апелянти просили скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Позивач ОСОБА_5 та її представник доводи апеляційної скарги не визнали, рішення суду першої інстанції вважають законним та обгрунтованим.

Представник служби у справах дітей Коломийської РДА, будучи належно повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з'явився.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, доводи представників, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, зважаючи на наступне.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо усунення перешкод в користуванні житлом по вул. Галицька, 29 в с. Отинія, Коломийського району Івано-Франківської області. Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 17.09.1996 року укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_5, власником даного будинковолодіння є ОСОБА_5

Згідно рішення членів СС «Україна» від 22.02.1996 року вказаний житловий будинок раніше було повернуто ОСОБА_14, як колишньому власнику, оскільки будинок не був на балансі в колишньому колгоспі «Жданова», реорганізованого в СС «Україна» і житлові приміщення нікому не надавались відповідно до законодавства України.

Вказані обставини встановлені рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28.05.2013 року, залишені без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2013 року, і повторному доказуванню виходячи з вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд першої інстанції, прийшов до висновку що відповідачі проживають в спірному житловому приміщення без будь яких правових підстав, чим порушують право власності позивача, при цьому суд посилався на ст. 391 ЦК України.

Однак погодитись з таким висновком суду колегія суддів Апеляційного суду не може, та вважає його передчасним, виходячи з наступного.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_15 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально - економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Стаття 391 ЦК України, на яку посилався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, є загальною правовою нормою, яка регулює право власника на усунення перешкод в користуванні та розпорядженням своїм майном. однак в даному випадку спірним майном є жиле приміщення будинок, і порядок розпорядження, володіння та користування ним особами, що не є власниками, крім того, регулюється спеціальними правовими нормами Житловим Кодексом України. При колізії загальної та спеціальної норми, які мають однакову юридичну силу, суд має застосовувати спеціальну норму.

Відповідно до ст.47 ОСОБА_15 України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд.

Ця норма імплементована в частині першій ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Таким законом є Житловий Кодекс України, і вичерпаний перелік підстав для виселення громадян з жилого приміщення, міститься саме в ЖК України.

Посилаючись на ст. 116 ЖК України, як на підставу для виселення суд першої інстанції не встановив в чому полягає систематичне порушення правил співжиття відповідачами та які заходи громадського впливу до них застосовувалися.

Крім цього, суд зазначає, що відповідачі є особами, що самовільно зайняли житло.

Між тим, такий висновок судом зроблено лише на тій підставі, що первинні документи про підставу вселення ОСОБА_2 у будинок на даний час відсутні ( або не збереглися).

При цьому, суд не витребував та не дослідив рішення зборів уповноважених членів спілки селян «Україна», на яке посилався у своєму рішенні виконком Отинійської селищної ради від 26.березня 1996 року, у звязку з чим поза увагою суду залишилася та обставина, що спілка селян «Україна» станом на 22 лютого 1996 року вважала себе власником будинку № 29 по вул. Галицькій в с-щі Отинія і погодилась на повернення будинку спадкоємцю первинних власників ( що були насильно виселені у 1945 році) лише за умови забезпечення мешканців, які проживали в даному будинку іншим житлом.

З виписки з будинкової книги, що також судом не досліджувалася, вбачається, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрований у спірному будинку з 1982 року, що в свою чергу спростовує висновок суду про те, що для такого вселення та реєстрації потребувалася згода власника - позивача. В матеріалах справи також немає жодних даних про наявність іншого житлового приміщення, куди б ОСОБА_2 разом з членами сімї міг бути виселений.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано неповно, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 підлягає до скасування з ухваленням нового рішення у цій частині відповідно до встановлених обставин.

На підставі вищенаведеного та ст.47 ОСОБА_15 України , ст. 109 ЖК України, керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_13 та ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12 ,2012 р.н з житлового будинку по вул.. Галицька,29 в селищі Отинія Коломийського району, без надання їм іншого житлового приміщення- відмовити.

В решті рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року- залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді В.А. Девляшевський

ОСОБА_16