АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 685/1486/15-ц
Провадження № 22-ц/792/798/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Карпусь С.А.

суддів: Баса О.Г., Пастощука М.М.

секретар Бондар О.В.

з участю: адвоката Лотоцької О.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Теофіпольської селищної ради на рішення Теофіпольського районного суду від 23 лютого 2016 року за позовом Теофіпольської селищної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року Теофіпольська селищна рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги зазначала, що 20.01.1988 року ОСОБА_2 надано в користування кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_2, в якій з 1990 року зареєстрована його дружина ОСОБА_3. З 25 липня 2013 року гуртожиток по АДРЕСА_2 передано у комунальну власність територіальної громади смт. Теофіполь та для забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитку на приватизацію житла створено комісію по приватизації. Рішенням комісії від 11.03.2015 року ОСОБА_3 відмовлено в приватизації кімнат № 325,326 у гуртожитку у зв'язку з її не проживанням в гуртожитку з 2007 року. Постановою Теофіпольського районного суду від 21.12.2015 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування розпорядження Теофіпольського селищного голови від 08.05.2015 року №44 в частині відмови в приватизації кімнат у гуртожитку та встановлено, що ОСОБА_3 впродовж останніх 5 років в гуртожитку не проживала. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 відповідно до ст. 107 ЖК УРСР вибув з гуртожитку на постійне

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Бурлак Г.І. Провадження № 22-ц/792/798/16

Доповідач - Карпусь С.А. Категорія № 43,46

місце проживання АДРЕСА_1, ОСОБА_3 відповідно до ст. 71,72 ЖК УРСР з 2007 року добровільно виселилась з гуртожитку, забравши особисті речі, з заявою про продовження строку відсутності в гуртожитку не зверталась, Теофіпольська селищна рада просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування кімнатами №325 та №326 в даному гуртожитку.

ОСОБА_3 заперечуючи позов, посилалась на те, що вона з поважних причин не користувалась кімнатами гуртожитку, оскільки доглядала за хворою бабусею та хворою матір'ю, які з 2006 року потребували стороннього догляду, що надавався нею. За її згодою з відома Теофіпольського цукрового заводу, в якому вона продовжує працювати, з 01.03.2007 року в кімнатах гуртожитку тимчасово поселилась ОСОБА_5. З 25 липня 2013 року гуртожиток передано у комунальну власність територіальної громади смт. Теофіполь і з того часу вона неодноразово намагалась вселитись в гуртожиток, проте ОСОБА_5 в цьому перешкоджала.

Рішенням Теофіпольського районного суду від 23 лютого 2016 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2, Хмельницької області кімнати №325,326 та стягнуто з нього на користь Теофіпольської селищної ради 609 грн. судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Теофіпольська селищна рада вважає рішення суду незаконним, просить його в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст.ст. 71,72 ЖК УРСР. Розглядаючи спір, суд помилково прийшов до висновку, що ОСОБА_3 з 2007 року не проживала в гуртожитку за місцем реєстрації з поважних причин і не втратила право користування кімнатами №325,326 в гуртожитку.

В запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просила відхилити апеляційну скаргу.

В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується і у відповідності з ч.1 ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Представник Теофіпольської селищної ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, будучи належним чином оповіщеними про розгляд справи, про що свідчать поштові повідомлення.

В засіданні апеляційного суду адвокат Лотоцька О.Б. представляючи інтереси ОСОБА_3 заперечувала апеляційну скаргу, посилаючись на поважність причин відсутності ОСОБА_3 за місцем реєстрації по АДРЕСА_2.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 2,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права.

Згідно з вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку по АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 була відсутня у спірному жилому приміщенні понад шість місяців з поважних причин, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування цим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР.

Проте з такими висновками суду не можна погодитись, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та не ґрунтуються на законі.

В силу ч.3, ч.4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку, як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно з вимогами ст. 71 цього Кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в результаті спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, що встановлено ст. 72 цього Кодексу.

Встановлено, що спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету Теофіпольського цукрового заводу від 20 січня 1988 року та від 11 серпня 1992 року ОСОБА_2 було надано в користування дві кімнати №325,326 в гуртожитку по АДРЕСА_3. З 1990 року його дружина ОСОБА_3 зареєстрована в цьому жилому приміщенні. На підставі рішення сесії Теофіпольської селищної ради від 20 листопада 2012 року №14-17/2012 та акту приймання-передачі від 25 липня 2013 року гуртожиток по АДРЕСА_2 переданий у комунальну власність територіальної громади смт.Теофіполь.

В березні 2007 року ОСОБА_3 з власної ініціативи, без дозволу та відома адміністрації ВАТ «Теофіпольський цукровий завод» як власника гуртожитку, вселила в займані нею приміщення гр. ОСОБА_5.

Адміністрація ВАТ «Теофіпольський цукровий завод» визнавала за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням по квітень 2009 року включно, про що свідчить угода без номеру від 01.10.2008 року ( а.с. 78).

Таким чином з жовтня 2009 року ОСОБА_3 втратила право користування зазначеними житловими приміщеннями.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, сторонами не оспорюються.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона не проживала в кімнатах гуртожитку з поважних причин, здійснюючи догляд за хворою бабою, а пізніше за хворою матір'ю, спростовуються матеріалами справи.

Колегією суддів встановлено, що в с. Святець Теофіпольського району проживали родичі відповідачки - баба ОСОБА_7, яка була інвалідом I групи з 22.02.2012 року та померла в січні 2013 року, а також мати ОСОБА_8, з 2015 року інвалід 1 групи. Вони потребували сторонньої допомоги, яку їм постійно надавали соціальні працівники Теофіпольського територіального центру соціального обслуговування ( а.с 101-103, 141, 143).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9, яка проживає в с. Святець, підтвердила, що проживає по сусідству з матір'ю ОСОБА_3 ОСОБА_8. Мати потребує стороннього догляду, який надають їй соціальний працівник, вона на прохання ОСОБА_3 та сама ОСОБА_3. В житловому будинку остання постійно не проживає, працюючи в Теофіполі.

Згідно довідки ПАТ «Теофіпольський цукровий завод» ОСОБА_3 працює в ПАТ Теофіпольський цукровий завод» апаратником-сульфітувальником цеху №2.

За повідомленням Святецької сільської ради від 10 лютого 2016 року № 54, ОСОБА_3 на територіїї сільської ради не проживала та не проживає.

Відповідно до ст. 127 ЖК і п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року N208 (далі - Примірне положення), гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Тобто гуртожиток є тимчасовим житлом.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру справ власності на нерухоме майно ОСОБА_2 з 11 січня 2007 року є власником домоволодіння по АДРЕСА_1, до якого входить житловий будинок загальною площею 151,8 кв.м., 1998 року побудови (а.с. 15, 58). ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 1987 року і в силу ст. 60 СК України житловий будинок належить їм на праві спільної сумісної власності. В справі відсутні відомості про припинення частки ОСОБА_3 в цьому майні.

З показань свідка ОСОБА_10 також вбачається, що ОСОБА_3 постійно проживає в цьому будинку.

Сам по собі факт зберігання відповідачкою особистих речей в нежитловому приміщенні гуртожитку не може бути доказом збереження за нею права на користування спірним житлом.

Наведеним доказам суд першої інстанції дав неправильну оцінку та помилково вважав доведеними поважність причини не проживання ОСОБА_3 за місце її реєстрації в гуртожитку по АДРЕСА_2, а тому його рішення підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням апеляційним судом нового рішення.

В силу ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та врахувавши вимоги наведеного закону, колегія суддів вважає доведеним, що ОСОБА_3 втратила право користування житловими приміщеннями № 325, 326 в гуртожитку по АДРЕСА_2 у зв'язку з чим вимоги Теофіпольської селищної ради підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як видно з матеріалів справи, Теофіпольською селищною радою понесені та документально підтверджені витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги 1339 грн.80 коп.. Приймаючи до уваги, що спір вирішений на користь позивача, в частині визнання втратившим право на користуванням жилим приміщення ОСОБА_2 рішення не оскаржувалось та не переглядалось, тому колегія суддів вважає, що саме з ОСОБА_3 слід стягнути на користь Теофіпольської селищної ради 1339 грн. 80 коп. понесених судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Теофіпольської селищної ради задовольнити.

Рішення Теофіпольського районного суду від 23 лютого 2016 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 втратившою право на користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловими приміщеннями кімнатами №325,326 в гуртожитку по АДРЕСА_2, Хмельницької області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Теофіпольської селищної ради 1339 (одну тисячу триста тридцять дев'ять) гривень 80 коп. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча /підпис/ С.А. Карпусь

Суддя /підпис/ О.Г. Бас

Суддя /підпис/ М.М. Пастощук

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь