Провадження № 22-ц/779/551/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: відповідача ОСОБА_2. представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк", треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою і зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк", треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №4539-023/07Р від 19 липня 2007 року у розмірі 54 432,41 доларів США, яка складається з: 17 183,00 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 234,52 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 16 399,48 доларів США - пеня за кредитом, 9 615,41 грн. - пеня за відсотками.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати такою, що припинена, поруку за Договором поруки № 4539-023/07Р, який укладений 19 липня 2007 року між ним та банком.

ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати такою, що припинена, поруку за Договором поруки № 4539-023/07Р, який укладений 19 липня 2007 року між нею та банком.

Ухвалами суду позовні вимоги за первісним та зустрічними позовами об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №4539-023/07Р від 19 липня 2007 року у розмірі 11 968,83 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 18.12.2015 року становить 281 028,13 грн., яка складається з: 6 300,00 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 18.12.2015 року становить 147 924,00 грн.) - заборгованість за кредитом, 4 580,75 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 18.12.2015 року становить 109 205,08 грн.) - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 088,08 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 18.12.2015 року становить 25 548,12 грн.) - пеня.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 803,46 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою задоволено.

Визнано такою, що припинена, поруку за договором поруки №4539-023/07Р, який укладений 19 липня 2007 року між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_5 витрати зі сплати судового збору в розмірі 487,20 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою задоволено.

Визнано такою, що припинена, поруку за договором поруки № 4539-023/07Р, який укладений 19 липня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору в розмірі 487,20 грн.

На вказане рішення ПАТ КБ "Правекс-Банк" подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним.

Зокрема, зазначає, що суд застосував позовну давність до вимог кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено щомісячними платежами, оскільки, на думку суду, початок перебігу строку позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Апелянт вважає такий висновок суду помилковим, оскільки кредитним договором встановлено, що кредит надається позичальникові на строк з 19.07.2007 року до 19.07.2014 року, статтею 1050 ЦК України передбачено право, а не обов'язок вимагати дострокового повернення позики, а ст.1049 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на це, апелянт вважає, що строк позовної давності за тілом кредиту та відсотками спливає 19.07.2017 року, тому ним не пропущено строку позовної давності.

Апелянт також не погоджується з тим, що суд зменшив розмір нарахованої пені до 1 088,08 доларів США, тобто до 10% основного боргу за кредитом та відсотками. На думку апелянта, таке зменшення розміру пені є неправомірним, враховуючи те, що судом і так було зменшено суму заборгованості більш ніж у двічі внаслідок неправомірного застосування позовної давності. При зменшенні розміру пені судом також не враховано його права як позивача, котрі випливають із кредитного договору, не враховано, що відповідач тривалий час порушував зобов'язання за кредитним договором, відповідач не навів належних та допустимих доказів, котрі б підтверджували його важкий матеріальний стан, ступінь виконання зобов'язань та його бажання виконувати зобов'язання за договором.

Також апелянт не погоджується із висновком суду про припинення поруки, який суд мотивував тим, що внаслідок укладення між банком та позичальником 29 січня 2009 року договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, яким, зокрема, змінено процентні ставки, диференціювавши їх окремими періодами, було збільшено обсяг відповідальності поручителів без їхньої згоди. На думку апелянта, такий висновок суду є необґрунтований, оскільки пунктом 1.3 договорів поруки передбачено, що поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за цим договором зобов'язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору та/або даного договору кредитором в односторонньому порядку.

З наведених підстав апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

В судове засідання апеляційної інстанції представник позивача не з'явився, проте належно був повідомлений про розгляд справи, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 не визнали вимог апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, - залишити без змін.

Вислухавши доповідача, осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково первісний позов банку про стягнення заборгованості, суд стягнув з позичальника ОСОБА_2 кредитну заборгованість частково, застосувавши до частини позовних вимог позовну давність за заявою відповідача. Крім того, на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, суд зменшив розмір пені, нарахованої за кредитним договором.

Задовольняючи зустрічні позови відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про припинення поруки, суд виходив з того, що порука відповідачів припинилась, тому вони не повинні нести солідарну відповідальність разом із позичальником перед банком.

Однак повністю погодитись із такими висновками суду не можна.

Судом встановлено, що 19 липня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Кредитний договір №4539-023/07Р (надалі - «Кредитний договір»), за яким банк надав Позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 21 976,00 доларів США терміном з 19.07.2007 року по 19.07.2014 року зі сплатою 12,99 відсотків річних (а.с.9-12).

29 січня 2009 року між АКБ «Правекс-Банк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 4539-023/07Р від 19.07.2007 року, яким, зокрема, змінено процентні ставки, диференціювавши їх окремими періодами.

Згідно з пунктом 1 Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору №4539-023/07Р від 19.07.2007 року було встановлено, що кредит надається Позичальникові терміном з 19 липня 2007 року до 10 лютого 2008 року зі сплатою 12,99 відсотків річних, з 11 лютого 2008 року по 19 липня 2014 року - зі сплатою 13,99 відсотків річних.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частини 1, 2 статті 612 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Незважаючи на взяті на себе за Кредитним договором зобов'язання, Відповідач ОСОБА_2 не виконував їх належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості за кредитним договором № 4539-023/07Р від 19.07.2007 року (а.с. 21-23).

Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_2 в частині нарахованих та здійснених платежів, термінів оплати за вищевказаним договором відповідачем не представлено, як і не надано доказів виконання зобов'язань за Кредитним договором належним чином, в повному обсязі та у встановлені строки.

В той же час, ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності в частині позовних вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності. До вимог, що виникли з кредитних правовідносин застосовується саме цей строк позовної давності.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом Кредитного договору та Договору про внесення змін до нього Відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний був сплачувати кредит щомісяця до 10-го числа включно згідно погодженого сторонами графіку погашення платежів.

Отже, поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та графіком, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом.

Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України.

Таким чином, виходячи з норм ст.ст. 261, 530, 631 ЦК України, у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд дійшов вірного висновку, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічною є правова позиція Верховного Суду України (постанова від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, яка є обов'язковою для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України.

Як вбачається зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_2 (а.с. 21-23), суму заборгованості позичальника за кредитом, відсотками та пеню позивачем розраховано за період, починаючи з 01 червня 2009 року.

З даним цивільним позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду 31 серпня 2015 року, що підтверджується відповідною реєстраційною відміткою на штемпелі на поштовому конверті, в якому відправлено позовну заяву.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що представником позивача не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду, а тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом та відсотками за період до 31 серпня 2012 року (тобто період поза межами трирічного строку звернення до суду) не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення.

Що стосується пені, нарахованої за кредитним договором, то суд правильно застосував положення пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, відповідного до якого до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Укладеним кредитним договором та додатковим договором до нього сторонами не встановленого збільшеного строку позовної давності щодо пені. Як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи розрахунку, позивачем здійснено обрахування пені, починаючи з 01 червня 2009 року. Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення пені за період до 31 серпня 2014 року (тобто період поза межами річного строку звернення до суду) не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення.

Отже, згідно з розрахунком заборгованості (а.с. 21-23) за період з 31 серпня 2012 року суд правильно визначив заборгованість ОСОБА_2 за Кредитним договором, яка становить:

6 300,00 доларів США - заборгованість за кредитом;

4 580,75 доларів США - заборгованість за відсотками;

8 690,49 доларів США - пеня за кредитом та відсотками.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом неправильно застосовано позовну давність до вимог кредитора є безпідставними, оскільки повністю спростовуються вищенаведеними нормами законодавства та правовою позицією Верховного Суду України.

Верховний Суд України висловив правовий висновок у постанові від 24 вересня 2014 року по справі 6-145цс14, згідно якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Зважаючи на наявність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.15-17), заборгованість за кредитом (6 300,00 доларів США) та заборгованість за відсотками (4 580,75 доларів США) слід стягувати в іноземній валюті.

Разом з тим, не можна погодитись із висновком суду про зменшення розміру пені в межах річного строку позовної давності (8 690,49 доларів США) на підставі ч.3 ст.551 ЦК України до 10 % основного боргу за кредитом і відсотками, тобто до суми 1 088,08 доларів США. Зменшуючи розмір пені суд виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 частково виконувалися зобов'язання за Кредитним договором, а також, що розмір нарахованої пені за кредитом та відсотками в межах річного строку позовної давності (8 690,49 доларів США) є суттєво значним, враховуючи співвідношення пред'явлених до стягнення санкцій і наслідків порушення зобов'язання.

Так, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Дана норма дозволяє зменшити розмір неустойки за рішенням суду за наявності кількох умов: по-перше, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; по-друге, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного в пункті 27 постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Як видно, розмір пені в межах річного строку позовної давності становить 8 690,49 доларів США, а розмір збитків (тобто заборгованість за кредитом та відсотками) становить 10 880,75 доларів США. Таким чином, розмір пені не тільки значно не перевищує, а взагалі не перевищує розміру збитків. Тому у суду не було підстав для зменшення розміру пені.

Крім того, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів наявності істотних обставин (важкий майновий стан, ступінь виконання зобов'язання та його бажання виконувати зобов'язання за кредитним договором тощо).

Наведеного суд не врахував і дійшов помилкового висновку про зменшення розміру пені, неправильно застосувавши при цьому норму матеріального права - ч.3 ст.551 ЦК України.

Таким чином, пеню за кредитним договором слід стягнути в повному обсязі в межах річного строку позовної давності, що складає 8 690,49 доларів США. Крім того, суд стягнув пеню в іноземній валюті, що також не відповідає законодавству.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такою є правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові по справі №3-29гс15 від 01 квітня 2015 року.

Враховуючи наведене, пеня за Кредитним договором (8 690,49 доларів США) підлягає стягненню в національній валюті гривні в розмірі 231 167 грн. 03 коп. (по курсу НБУ станом 22.03.2016 року - 26,60 грн. за 1 долар США).

Що стосується задоволення зустрічних позовів про припинення договорів поруки, то такий висновок суду також є неправильним, оскільки зроблений без повного з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Так, судом встановлено, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, яке випливає з Кредитного договору № 4539-023/07Р від 19 липня 2007 року, 19 липня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк» та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено два окремі договори поруки №4539-023/07Р та № 4539-023/07Р (а.с. 24-25).

Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом встановлено, що 29 січня 2009 року між АКБ «Правекс-Банк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 4539-023/07Р від 19.07.2007 року, яким, зокрема, змінено процентні ставки, диференціювавши їх окремими періодами.

Так, згідно з пунктом 1 Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 4539-023/07Р від 19.07.2007 року було встановлено, що кредит надається Позичальникові терміном з 19 липня 2007 року до 10 лютого 2008 року зі сплатою 12,99 відсотків річних, з 11 лютого 2008 року по 19 липня 2014 року - зі сплатою 13,99 відсотків річних.

Таким чином, суд вважав, що вищевказаним договором було збільшено процентну ставку за користування ОСОБА_2 кредитними коштами, що свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителів. При цьому суд виходив з того, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази надання поручителями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згоди на збільшення обсягу їх відповідальності за зобов'язаннями ОСОБА_2, то це свідчить про те, що на підставі положень частини 1 статті 559 ЦК України станом на час звернення банку до суду порука ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за зобов'язаннями ОСОБА_2 припинилася і поручителі не повинні нести солідарну відповідальність з боржником, тому в частині позовних вимог за первісним позовом про солідарне стягнення заборгованості з поручителів суд відмовив.

Такий висновок суду є помилковим, оскільки пунктом 1.3 договорів поруки передбачено, що поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за цим договором зобов'язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору та/або даного договору кредитором в односторонньому порядку.

Зважаючи на положення частини 1 статті 629 ЦК України, згідно якого договір є обов'язковим для виконання сторонами, слід зробити висновок, що пункт 1.3 договорів поруки і є наданням згоди поручителів на збільшення розміру зобов'язання, забезпеченого порукою, тому надання додаткової згоди з боку поручителів для цього не потрібно. За таких обставин збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами згідно п.1 Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору не є збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їх згоди. Тому підстави для припинення поруки відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України відсутні.

Наведеного суд не врахував і прийшов до помилкового висновку про припинення поруки відповідачів.

Таким чином, поручителі повинні нести разом із позичальником солідарну відповідальність перед банком.

Враховуючи все вищевикладене, рішення місцевого суду є незаконним та необґрунтованим, тому відповідно до ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовів.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 1218 грн. витрат по оплаті судового збору з кожного.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №4539-023/07Р від 19 липня 2007 року у розмірі 6 300 доларів США - заборгованість за кредитом, 4 580 доларів 75 центів США - заборгованість за відсотками, 231 167 грн. 03 коп. - пеня за тілом кредиту та відсотками.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №4539-023/07Р від 19 липня 2007 року у розмірі 6 300 доларів США - заборгованість за кредитом, 4 580 доларів 75 центів США - заборгованість за відсотками, 231 167 грн. 03 коп. - пеня за тілом кредиту та відсотками.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» по 1218 грн. витрат по оплаті судового збору з кожного.

В задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

Г.П. Мелінишин