Провадження №2/0202/83/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді: Слюсар Л.П.

за участю секретаря : Фісун К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на домоволодіння А1, кв.1, по АДРЕСА_1, позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Дніпропетровська міська рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризацій» Дніпропетровської обласної ради, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, треті особи Виконком Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом і збудованих додатково житлових і нежитлових приміщень. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ОСОБА_1 після її смерті уточнив позовні вимоги та визначив сторони по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_5, який був чоловіком ОСОБА_4 в 1954 році згідно до договору купівлі-продажу купив домоволодіння готовністю 87%, тобто незавершене будівництво домоволодіння по АДРЕСА_2, що складалося із житлового будинку А-1, Сараю -Б-1, вбиральні №1, паркану №2, якому надалі згідно рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради від 24.02.1958 року було надано нову адресу: АДРЕСА_1, на земельній ділянці 400 кв.м., фактичний розмір її складав 781 кв.м. В 1960 році ОСОБА_5 помер. З моменту придбання будинку ОСОБА_6 нічого не будував, оскільки захворів раком шлунку.

Фактично ? частина придбаного недобудованого домоволодіння за законом вже належало ОСОБА_4, як дружині та після смерті чоловіка вона фактично прийняла ? частину недобудованого домоволодіння. ОСОБА_4 за власні кошти в 1961 році добудувала будинок А-1, кв.1, кімнату 1-6 житловою площею 13,3 кв.м. для своєї матері, яка померла в 1962 році, кладову 2-2 - 3,7 кв.м., веранду 1-1 -7,1 кв.м., ганок - 2,7 кв.м., ганок з трьома сходинками, сарай - Б-20,5 кв.м. з погребом Б.

В своїй частині будинку ОСОБА_4 окремо провела газ, оплативши всі витрати. Але своєчасно зареєструвати його не встигла,бо ОСОБА_2 самовільно без будь якого дозволу на чужій землі, не відведеній під будівництво будинку почав будівництво, то це затягнулося до даного часу.

Так, в 1970 році ОСОБА_2 самостійно, без узгодження із іншими співвласниками будинку, захопивши значну частину земельної ділянки, із своєю дружиною збудував самовільно без відповідного дозволу і проектної документації, без відводу земельної ділянки під будівництво, житлові і нежитлові приміщення домоволодіння А-1 кв.2, які розташовані по АДРЕСА_1, чим грубо порушив майнові права ОСОБА_4 і вона була фактично позбавлена права користування частиною земельної ділянки. ОСОБА_2 у 1974 році виписався із домоволодіння по АДРЕСА_1 і не проживав за даною адресою до весни 2014 року. ОСОБА_4 з 1974 року по 1981 рік у своєму будинку проживала одна і повністю сплачувала комунальні послуги і плату за землю. Далі з 1981 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона проживала сумісно з ОСОБА_1, який є спадкоємцем за заповітом після її смерті, а ОСОБА_2, як син померлої та пенсіонер за віком має право на обов'язкову частку. Просив суд: задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, який є спадкоємцем права власності за заповітом на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнавши за ним право власності на житлові і нежитлові приміщення домоволодіння А-1 кв.1 в цілому, а саме:- кімнату 1-6 житловою площею 13,3 кв.м., кімнату 1-3 житловою площею 10,3 кв.м., кімнату 1-4 житловою площею 8,3 кв.м., кімнату 1-5 житловою площею 15,6 кв.м., кладову 2-2 -3,7 кв.м., веранду 1-1-7,1 кв.м., ганок - 2,67 кв.м, ганок з трьома сходинками, сарай -Б-20,5 кв.м. з погребом Б та правом на користування земельною ділянкою розміром 400 кв.м.і 381 кв.м. за що ОСОБА_4 вносила оплату земельний податок.

В квітні 2014 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа Комунальне підприємство « Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності на частину домоволодіння. В ході розгляду справи позовні вимоги неодноразово уточнювалися та визначалися сторони по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилалися на те, що вони перебувають у шлюбі з 06.11.1965 року. Відповідач ОСОБА_1 є братом позивача. Їх батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_4. 07 вересня 1954 року батько ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу купив домоволодіння готовністю 87%, що знаходилося по АДРЕСА_2. На той час складалося із житлового будинку А-1, Сараю -Б-1, вбиральні №1, паркану №2. Житловий будинок складався з 3-х приміщень площею 34,0 кв.м. За рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради від 24.02.1958 року домоволодінню була присвоєна нова адреса: АДРЕСА_1. Батьки прибудували до житлового будинку житлову прибудову А1-1, яка складається з житлової кімнати площею 13,3 кв.м., а також прибудову а1-1 площею 10,8 кв.м. Крім того, батьками був побудований сарай Б з ганкам б,б1, погреб під Б, душ -Д, вбиральню - Є, споруди. Будівництво здійснювалося батьками на законних підставах, так як згідно договору купівлі-продажу батько був зобов'язаний виконати всі будівельні роботи, що передбачено умовами договору на забудову від 07.06.1951 року, стороною якого був продавець за договором купівлі - продажу. Але при будівництві житлова площа будинку була збільшена та склала не 28,7 кв.м., як встановлено договором на право забудови, а 47,5 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину домоволодіння, яку фактично прийняли його дружина, він (позивач) та брат (відповідач), на час смерті батька вони були неповнолітніми. Після реєстрації шлюбу вони проживали в домоволодінні. Так як житлової площі в будинку було недостатньо для проживання сім'ї, ОСОБА_4 дозволила їм прибудувати до прибудов А1-1, та а-1 житлову прибудову А2-1, сіни а1-1 та веренду а2-1. Крім того ними були побудовані надвірні будівлі: сарай -В, погреб під.В., гараж -Г, сарай -Ж, погреб під Ж, убиральню -З, душ -І, навіс -Н, споруди. Всі будови та споруди збудовані до 1992 року.

Збудована ними прибудова складається з приміщень:2-1-тамбуру, площею 0,4 кв.м.; 2-2 - кладової площею 1,2 кв.м.; 2-3- житлової кімнати площею 8,8 кв.м.; 2-4 - кухні площею 6,1 кв.м.; 2-5, житлової кімнати площею 15,5 кв.м.; 2-6 - кладової площею 1,5 кв.м.; 2-7 - ванної площею 2,3 кв.м.; 2-8 - коридору площею 11,6 кв.м.; І веранди площею 4,7 кв.м. Загальна площа прибудови А2-1 складає 52,1 кв.м., а житлова - 24,3 кв.м.

Інвентаризація домоволодіння була проведена в квітні 2003 року та виготовлений технічний паспорт за станом на 18.04.2003 року. Також 18.04.2003 року був складений акт ідеальних часток, згідно якого за ОСОБА_6 значиться 40/100 частин домоволодіння, а в фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться 60/100 частин домоволодіння. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи також визначені частки, але вони складають відповідно 39/100 та 61/100 часток в зв'язку з тим, що відповідачем ОСОБА_1 знесені будівлі літ. Д - душ та літ.Є - вбиральня.

Таким чином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належало 39/100 частин спірного домоволодіння. Спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 складала 39/200 частин домоволодіння і частка кожного спадкоємця склала 39/600. Частка ОСОБА_4 в праві власності на домоволодіння після смерті чоловіка склала (39/200+36/600) 26/100 часток. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вона залишила заповіт, яким все своє майно заповідала відповідачу ОСОБА_1 Позивач є непрацездатною особою, тому має право на обов'язкову частку у спадщині, яка складає (26/100:2:2) 13/200 часток. Таким чином, після смерті батька та матері його позивача частка в праві власності на спірне домоволодіння складає ( 39/600+13/200) 13/100 часток, а частка відповідача -26/100 часток. Вони позивачі по справі 61/100 частин домоволодіння побудували в період шлюбу на спільні кошти, тому ця частина домоволодіння є їх спільною сумісною власністю.

У вересні 2012 року була проведена інвентаризація спірного домоволодіння та виготовлений технічний паспорт за станом на 07.09.2012 року. Так як всі будівлі та споруди були збудовані до 05.08.1992 року то в технічному паспорті відсутня наявність самочинних споруд. На момент завершення будівництва будівель та споруд не існувало жодного нормативного акту, що передбачав би процедуру введення завершеного будівництвом приватного житлового будинку в експлуатацію. Просили суд: визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на 61/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, яка складається з прибудови А2-1, сіней а'-1, веранди а2-1, загальною площею 52,1 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., ганків - а1, а2, сараю В, погребу під В, гаражу Г, сараю Ж, погребу під Ж, убиральні - З, душу І, навісу - Н, споруд та припинити право спільної часткової власності на домоволодіння; визнати за ОСОБА_2 право власності на 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську (від 39/100 часток), яке в цілому складається з житлового будинку А-1, житлової прибудови А'-1, житлової прибудови А2-1, сіней - а-1, сіней а'-1, веранди а2-1, загальною площею 110,4 кв.м, житловою площею 71,8 кв.м, ганків - а, а', а2, сараю - Б, погребу під Б, ганків - б, б', сараю - В, погребу під В, гаражу Г, сараю Ж, погребу під Ж, убиральні - З, душу І, навісу Н, споруд в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року та після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року; стягнути з відповідачів судові витрати по справі: судовий збір та витрати на проведення експертизи.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2016 року були об'єднані в одне провадження матеріали цивільних справ.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник підтримали уточнену позовну заяву та просили суд позов задовольнити. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили відмовити.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 просили суд відмовити, оскільки позовні вимоги заявлені не в визнанні права власності на частку в домоволодінні, а конкретно зазначені кімнати. В визнанні права власності на частку в домоволодінні, а не на конкретні приміщення за позивачем не заперечували.

Представник відповідача та третьої особи Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Представник третьої особи КП ДМБТІ в судове засідання за не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори відповідно до листів просила суд розглядати справу в їх відсутності та просили суд ухвалити рішення відповідно до закону.

Суд, вислухавши сторони їх представників, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню та позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 1954 року придбав незавершене будівництвом спірне домоволодіння готовністю 87%, в якому зазначено, що під літ. А.1 незавершений шлакобитний будинок, критий рубероїдом; П-1 сарай шлакобитний, критий толю, паркан дощатий, вбиральня, розташованого на земельній ділянці мірою 400 кв.м. ОСОБА_6 зобов'язаний виконати всі умови договору на забудову від 7.06.1951 року, що їх передбачено ним. Це домоволодіння належало продавцю ОСОБА_7 згідно договору про право забудови, посвідченого в 4-й державній нотаріальній конторі м. Дніпропетровська 15 червня 1951 року, реєстр № 5822 (а.с.8-9). За рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради від 24.02.1958 року даному домоволодінню була надана нова адреса АДРЕСА_1. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після його смерті ОСОБА_4 здійснила добудови у вищезазначеному домоволодінні, які не були належним чином узаконені та прийняті в експлуатацію.

Відповідно до копії технічного паспорту на спірне домоволодіння від 18.04.2003 року, вказане домоволодіння складається з жилого будинку літ. "А-1" рік побудови - 1950,

сараю літ. "Б" рік побудови - 1958, сараю літ. "В" рік побудови - 1967, ганки літ. "б,б1" рік побудови 1958, гараж літ. "Г" рік побудови - 1966, душу літ. "Д", вбиральня літ. "Є, сарай літ. "Ж" рік побудови - 1974, убиральня літ. "З" рік побудови - 1973, душу літ. "І" рік побудови - 1973, навіс літ. "Н", №1-5,7,12,І-ІІІ, погреб під літ. "Б" рік побудови -1958, погреб під літ. "В" рік побудови - 1967, погреб під літ. "Ж" рік побудови - 1974. Все домоволодіння підлягає введенню в експлуатацію. Дані про самовільне будівництво: житлова прибудова "А1-1", житлова прибудова "А2 -1", сіни "а-1", "а1-1", веранда "А2-1", Сараї "В", "Ж", "Б", гараж "Г", самозахоплення землі 8 кв.м. Самовільно прибудовано в "А1-1 приміщення 1-6 площею 13,3 кв.м.; в приміщенні "А2-1 приміщення 2-3 площею 8,8 кв.м., 2-5 площею 15,5 кв.м. ( т.1 а.с. 18-24).

Згідно до акту ідеальних часток від 18.04.2003 року, складеного фахівцями комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» після обстеження домоволодіння АДРЕСА_1: за гр. ОСОБА_6 (померлим), згідно договору купівлі-продажу від 07.09.1954 року, значиться: житловий будинок літ. "А-1", який складається із приміщень 1-3,1-4,1-5 житловою площею 34,2 кв.м. та самовільно побудована житлова прибудова літ. "А1-1", яка складається із приміщення 13,3 кв.м.; сіни літ. "а-1" (самовільно побудовані), які складаються із приміщення 1-1-кухня; 1-2- котельня, ганок - "а", сарай - "Б" (самовільно побудований), ганок - "б", ганок - "б1", погреб під літ. - "Б", душ - "Д", убиральня - "Є", споруди №2,4,8,140,11, мостіння ІІІ, що складає 40/100 частин домоволодіння.

У фактичному користуванні гр. ОСОБА_2 знаходиться: житлова прибудова літ.А2-1 (самовільно побудована), яка складається із приміщень: 1-3,2-5, житловою площею 24,3 кв.м., 2-6 - кладова, 2-7 санвузол, 2 - коридор; сіни літ.а1-1 (самовільно побудовані), які складаються із приміщень 2-2-кладова, 2-4 кухня, 2-1 -тамбур; веранда "а2-1" (самовільно побудована); ганок "а1", ганок "а2 ", сарай "В " (самовільно побудований), погреб під літ. "В", гараж Г" (самовільно побудований); погреб під літ. "В", гараж "Г " (самовільно побудований); сарай "Ж" (самовільно побудований); погріб під літ. "Ж", убиральня "З", душ " І", навіс "Н", споруди №1,3,5,7,9,12, мостіння І,ІІ, що складає 60/100 частин домоволодіння (т.1 а.с. 17.)

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Висновку Головного архітектурно - планувального управління Дніпропетровської міської ради від 06.01.2005 року ОСОБА_2 щодо оформлення документів на самовільно збудовані прибудови, сіни та веранду до житлового будинку, сараї та гараж на земельній ділянці домоволодіння №75 по вул. Новосибірська ГоловАПУ вважає можливим оформлення правовстановлюючих документів на самовільно збудовані прибудови»А1-1 і А2-1» сіни «а-1», «а1-1» та веранду «а 2-1» до житлового будинку, сараї «В», «Ж», «Б» та гараж «Г» на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 при умові надання позитивного висновку про технічний стан конструкцій самовільно збудованих прибудов та отримання узгодження володарів суміжного домоволодіння по АДРЕСА_3 щодо можливості розміщення сараю «Ж» по межі сусідської земельної ділянки ( т.1 а.с.37-38).

Відповідно до копії технічного паспорту на спірне домоволодіння від 07.09.2012 року, вказане домоволодіння складається з жилого будинку літ. "А-1" рік побудови - 1950, житлової прибудови літ. "А1-1" рік побудови - 1959, житлової прибудови літ. "а2-1" рік побудови - 1952, сіни літ. "а-1" рік побудови - 1959, сіни літ. "а1-1" рік побудови 1970, веранди літ. "а2-1" рік побудови - 1970, ганок літ. "а" рік побудови - 1960, ганок літ. "а1" рік побудови - 1970, ганок літ. "а2" рік побудови - 1970, сарай літ. "Б" рік побудови - 1958, погреб під "Б" рік побудови - 1958, ганку літ. "б" , ганок літ. "б1" рік побудови 1950, сараю літ. "В" рік побудови - 1967, погреб під літ. "В" рік побудови - 1967, душу літ. "І" рік побудови - 1976, душу літ. "Д" рік побудови - 1960, вбиральня літ. "Є, рік побудови - 1960, сарай літ. "Ж" рік побудови - 1980, погреб літ. "Ж" рік побудови - 1980, гараж літ. "Г" рік побудови - 1966, убиральня літ. "З" рік побудови - 1975, навіс літ. "Н" рік побудови -1980, споруди, вимощення, ворота, огорожа, хвіртки, яма вигрібна.

Загальна площа житлового будинку А-1 складає 110,4 кв.м.,житлова 71,8 кв.м. (т.1 а.с.25-29).

Згідно до Висновку №1075/1076-15 комісійної судово-технічної експертизи від 01.12.2015 року, сарай літ «Б» - частина елементів знаходиться у зруйнованому стані. Технічний стан конструкцій інших будов та споруд характеризується як задовільний. В цілому можна зробити висновок, що конструктивні елементи досліджувальних будівель та споруд ( крім сараю «б»),, з яких складається домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську (житлова прибудова літ. А2-1, сіни літ.а1-1, веранда літ. А2-1, ганок літ.а1, ганок літ.а2, сарай літ.В, погреб під. літ.В, душ літ.І, сарай літ.Ж, погреб під. літ.Ж, гараж літ.Г, убиральня літ.З, навіс літ.Н відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва.

Будови літ.А-1, А1-1, а-1 досліджувалися лише зовні, тому встановити відповідність конструктивних елементів квартири №1 вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва неможливо ( т.1 а.с. 176-190).

У 1952 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пп. 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином громадяни набували статусу власника житлового будинку та згідно зі ст. 58 Цивільного кодексу УРСР 1922 року набували право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

На час будівництва будинку у 1950-х роках не було передбачено чинним на той час законодавством обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 1990-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено.

Відповідно до вимог ст. ст. 25, 346, 328 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. З заявами про прийняття або відмову від спадщини до нотаріальної контори ні дружина померлого ОСОБА_4, ні її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зверталися, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Сини на день смерті ОСОБА_6 були неповнолітніми.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Відповідно до заповіту від 23.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром №1-4314, ОСОБА_4 заповідала все своє майно ОСОБА_1 ( т.3 а.с.111).

Відповідно до спадкової справи №300/2015, заведеної Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 30 квітня 2015 року після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1, як спадкоємець за законом та заповітом та ОСОБА_2, як спадкоємець за законом на обов'язкову частку (т.1 а.с. 152-168).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 від 18 листопада 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4, а саме на домоволодіння АДРЕСА_1 у зв'язку із тим, що така дія буде суперечити законодавству, спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на належність цього майна спадкодавцеві ( т.3 а.с.81).

Відповідно до Довідки КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради від 09.11.2015 року №13536 станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 відомості про реєстрацію права власності відсутні. Надано ксерокопію технічної документації, яка знаходиться в інвентарній справі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 у травні 2005 року звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Виконкому Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на нерухоме майно, збудоване самовільно.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2005 року позовні вимоги задоволені частково; встановлено факт прийняття ОСОБА_4 спадщини у розмірі 30/100 частки домоволодіння з господарськими будовами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, збудоване самовільно: житловий будинок - А-1, сіні - а -1, ганок - а, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1; в решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2014 р. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2005 р. скасовано в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В ході розгляду справи встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 придбав незавершене будівництвом спірне домоволодіння готовністю 87% , на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 1954 року, в якому зазначено, що під літ. А.1 незавершений шлакобитовий будинок, критий рубероїдом; П-1 сарай шлакобитний, критий толю, паркан із дощок, вбиральня, розташованого на земельній ділянці мірою 400 кв.м. ОСОБА_6 зобов'язаний виконати всі умови договору на забудову від 7.06.1951 року, що їх передбачено ним. Це домоволодіння належало продавцю ОСОБА_7 згідно договору про право забудови, посвідченого в 4-й державній нотаріальній конторі м. Дніпропетровська 15 червня 1951 року, реєстр № 5822.

З аналізу вказаних доказів випливає, що ОСОБА_6 придбав нерухомість за адресою: АДРЕСА_2, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 07 вересня 1954 року, який не був зареєстрований у встановленому законом порядку. Інших правовстановлюючих документів у підтвердження позовних вимог не надано.

Як вбачається з акту ідеальних часток, який, за заявою ОСОБА_2, був складений фахівцем комунального підприємства «ДМБТІ» від 18.04.2003 року, померлому ОСОБА_6 належало 40/100 частин домоволодіння, а за його сином ОСОБА_2 закріплено 60/100 частин.

Між тим, цей акт за своїм змістом суперечить, як договору купівлі-продажу домоволодіння від 07.09.1954 року, так і технічному плану від 18.04.2003 року щодо даних про самовільне будівництво, експлікації приміщень до плану, а також характеристики будинку, господарських будівель та споруд.

Судом не було з'ясовано в повному обсязі коли ОСОБА_6 за життя були самовільно побудовані: житлова прибудова А1-1, яка складається з приміщення 1-6 житловою площею 13,3 кв.м., а також сіни літ.а-1, які складаються з приміщень 1-1 кухня, 1-2 котельня, ганок - а, душ - Д, споруди 2,4,8,10,11. Оскільки з характеристики будинку (технічний паспорт) видно, що спадкодавцем до його смерті - 1960 р. було самовільно збудовано в період 1958 року: сарай - Б, під Б погреб, ганок - б, ганок - б-1, а у подальшому будівництво здійснялося в період 1966-1967,1973-1974 р.р.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

В січні 2005 року ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Виконкому Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, збудоване самовільно та встановлення факту прийняття спадщини

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2005 р. позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт прийняття спадщини у вигляді 10/100 ч. домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1, яке відкрилося після смерті ОСОБА_6, прибудови А1-1.

Отримавши рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2005 р. ОСОБА_2 звернувся спочатку до КП ДМБТІ щодо проведення державної реєстрації права власності. Рішенням від 21.11.2012 року ОСОБА_2 відмовлено в реєстрації права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 ( т.2 а.с.8).

В подальшому Рішенням державного реєстратора від 27 січня 2014 року за №10333163 ОСОБА_2 відмовлено в державній реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ( т.2 а.с.9).

Рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2014 р. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2005 р., скасовано в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Виконкому Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, збудоване самовільно та встановлення факту прийняття спадщини відмовлено.

Із позовних вимог вбачається, що спірні правовідносини стосуються права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування за законом та заповітом та визнання права спільної сумісної власності подружжя на частину домоволодіння.

Згідно ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР в редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, коло спадкоємців за законом, відмова від спадщини.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року "Перша черга спадкоємців за законом" ч.1 - при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Статтею 561 ЦК 1963 р. було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до змісту розд. VII ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах. Неправомірність набуття речей у результаті протиправних дій, рівно як і незаконне володіння ними, не створює права власності у спадкодавця, а тому й не дає підстав для виникнення його у спадкоємців останнього.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Відповідно до частини першої ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року №40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до ст.ст.25,30,346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Як вбачається із матеріалів справи, незавершене будівництвом спірне домоволодіння по АДРЕСА_2 готовністю 87% належало продавцю ОСОБА_7 згідно договору про право забудови, посвідченого в 4-й державній нотаріальній конторі м. Дніпропетровська 15 червня 1951 року, реєстр № 5822. На підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 1954 року. ОСОБА_6 зобов'язаний виконати всі умови договору на забудову від 7.06.1951 року, що їх передбачено ним. За рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради від 24.02.1958 року даному домоволодінню була надана нова адреса АДРЕСА_1.

Згідно до Рішення Дніпропетровського міськвиконкому від 13 липня 1976 року №499 параграф 50 «Про результати обміру земель забудованого кварталу №417» Зареєструвати за землекористувачами по АДРЕСА_1 - 400 кв.м.та взяти на облік надлишки, які залишаються в користуванні споживачів 423 кв.м. ( т.1 а.с.65).

Згідно з п. 4 « Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 07.10.1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст.12 Закону України «Про власність»,у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 зареєстровано не було, до його спадкоємців переходить право забудовників на оформлення зазначеного будинку у встановленому законом порядку, а сам будинок слід вважати до здачі його в експлуатацію незавершеним будівництвом.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. З наведеного слідує, якщо об'єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов'язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництвом об'єкт (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об'єкт; право одержати на своє ім'я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Таким чином, враховуючи вимоги норм законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, що забудовником спірного об'єкта незавершеного будівництва був ОСОБА_5 та ним було набуто право власності на спірний спадковий будинок після закінчення його будівництва відповідно до вимог діючого на той час законодавства, вимоги щодо визнання за спадкоємцем майнових прав забудовника позивачем не заявлялося, тому суд вважає, що зазначений житловий будинок не є об'єктом права власності, а отже, і об'єктом спадкування після смерті ОСОБА_6, а тому не вбачає законних підстав для задоволення його позовних вимог.

Також суд бере до уваги, що чинним на вказаний період часу законодавством не було передбачено, що забудовником жилого будинку може бути інша особа, ніж землекористувач або власник земельної ділянки, а також беручи до уваги, що позивачами заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, та визначені норми матеріального права що не регулюють дані відносини ст.ст.316,321,392 ЦК України тому виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та вимушений в задоволені позовних вимог відмовити.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України оскільки позивачам відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування», від 30.05.2008 року №7, ст.ст. 548,549 ЦК УРСР, ст. ст.15,16,376, 1258,1261,1268 України, ст. 3,7, 11,15, 60,61,88, 212-215 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на домоволодіння А1, кв.1, по АДРЕСА_1 - відмовити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Дніпропетровська міська рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризацій» Дніпропетровської обласної ради, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар