Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора м. Іллічівська Одеської області в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та виселення, за касаційними скаргами першого заступника прокурора Одеської області та ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2005 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 серпня 2005 року між нею та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 6252.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у серпні 2005 року вона познайомилась із двома жінками, серед яких була і ОСОБА_5, яких взяла проживати до себе у квартиру на умовах оренди.

Під час їх проживання між нею та вказаними особами склались приязні та дружні відносини, за їх допомогою вона відкрила валютний рахунок у банку для отримання ними грошових коштів для своїх потреб.

16 серпня 2005 року ОСОБА_5 та інша квартирантка дали їй випити сок, який, на її думку, містив невідому речовину, здатну впливати на свідомість особи, після чого запропонували піти до відділення банку для отримання грошових коштів на рахунок.

Насправді її привели до приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ШевченкоВ.М., де вона підписала договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5

Вказаний договір нею було укладено під дією психотропної речовини, внаслідок чого вона не усвідомлювала значення своїх дій. Крім того, договір було укладено на вкрай невигідних умовах, вона не мала наміру продавати квартиру та вважала, що прийшла до відділення банку отримувати грошовий переказ.

На наступний день після укладення договору купівлі-продажу вона звернулась до правоохоронних органів з приводу шахрайського заволодіння її майном.

Прокурор м. Іллічівська, діючи в інтересах ОСОБА_4, звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1, укладеного 16 серпня 2005 року на користь ОСОБА_5

Позов обґрунтовано тим, що вказаний правочин було вчинено під впливом помилки з боку продавця (ст. 229 ЦК України) та під впливом обману з боку покупця (ст. 230 ЦК України).

ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_4 16 серпня 2005 року; визнати за нею право власності на цю квартиру та виселити останню з неї.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що вона на законних підставах стала власником квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу повністю відповідав їх волі, продавець отримала грошові кошти за квартиру, але звільнити таку відмовляється.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 та прокурора в її інтересах задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 серпня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 6252. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Усунено перешкоди ОСОБА_5 у здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Перший заступник прокурора Одеської області та ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, подали касаційні скарги, в яких просять його скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Із змісту ч. 1 ст. 229 ЦК України випливає, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та прокурора в інтересах ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що остання неправильно розуміла природу укладеного нею правочину та вважала, що отримує грошовий переказ для квартирантів, тобто помилилась щодо обставин, які мають істотне значення.

Ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та прокурора в інтересах ОСОБА_4, апеляційний суд встановив, що відповідно до висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, на час укладення спірного договору купівлі-продажу, рівень інтелектуального розвитку ОСОБА_4 та її емоційний стан відповідали нормі, вона була здатна розуміти значення своїх дій та їх наслідків. Висновки двох комісійних психіатричних експертиз також підтвердили, що у момент укладення договору ОСОБА_4 за своїм психічним станом була здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, передбачати їхні наслідки. Ураховуючи викладене, а також те, що перед укладенням спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 особисто вчиняла дії із замовлення в Іллічівському БТІ технічної документації для продажу квартири, отримувала довідку-характеристику на цей об'єкт нерухомого майна, особисто надавала нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів під час укладення спірного договору купівлі-продажу, апеляційний суд дійшов висновку про відповідність укладеного правочину внутрішній волі продавця, відсутність помилки щодо природи правочину, а також про те, що укладення правочину було спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Крім того, позивачами не надано доказів на підтвердження того, що покупець ОСОБА_5 вчинила будь-які дії, спрямовані на введення продавця ОСОБА_4 в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4, в інтересах якої дії ОСОБА_7, про те, що ОСОБА_4 ніколи не хотіла продавати квартиру, в якій проживає з 1959 року, а її багатий життєвий досвід та вища освіта не свідчать про те, що вона не могла помилятись щодо обставин, які мають істотне значення, спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами щодо підготовки ОСОБА_4 до продажу квартири, а саме: перед укладенням спірного договору купівлі-продажу вона особисто вчиняла дії із замовлення в Іллічівському БТІ технічної документації для продажу квартири, отримувала довідку-характеристику на цей об'єкт нерухомого майна, особисто надавала нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів під час укладення спірного договору купівлі-продажу.

Посилання ОСОБА_4, в інтересах якої дії ОСОБА_7, на те, що договір було укладено після того, як ОСОБА_4 випила принесений квартирантами сок із невідомою речовиною, яка вплинула на її здатність сприймати обставини укладення спірного договору, є безпідставними, оскільки такі доводи не підтверджено належними і допустимими доказами.

Посилання у цій касаційній скарзі на те, що після укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу кошти за цим договором отримала не вона, а інша її квартирантка, не свідчить про укладення договору внаслідок помилки чи про обман з боку покупців, оскільки такі обставини не доведено позивачами.

Доводи касаційної скарги першого заступника прокурора Одеської області про те, що волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення спірного договору не було спрямоване на відчуження квартири, яка є її єдиним житлом, є необґрунтованими та спростовуються встановленими апеляційним судом вищевказаними обставинами, які свідчать про підготовку ОСОБА_4 до укладення договору відчуження її квартири.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15), на який у касаційній скарзі посилається перший заступник прокурора Одеської області. Водночас, встановлені фактичні обставини у вказаній справі відрізняються від фактичних обставин справи, яку розглядав Верховний Суд України, тому посилання заявника на вказаний правовий висновок Верховного Суду України не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду.

З огляду на викладене, доводи касаційних скарг не дають підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення, тому касаційні скарги першого заступника прокурора Одеської області та ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, підлягають відхиленню, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги першого заступника прокурора Одеської області та ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
М.І. Наумчук