АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів:Кулянди М.І., Височанська Н.К.

секретар Герман Я.І.

за участю:ОСОБА_3. його представника ОСОБА_4, представника ОСОБА_5-ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною, -

встановила:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 25 тис. дол. США у гривневому еквіваленті, що станом на 11.02.2016 року становить 648529,50 грн., а також судові витрати по справі. При цьому, в обґрунтування заявлених вимог, вказував на те, що 03.10.2014 року він на підставі розписки передав відповідачу грошові кошти в сумі 25 тис. дол. США, а відповідач в свою чергу зобов'язувався повернути отриманні кошти в строк до 23.10.2014 року, у зв'язку з чим вважає, що між ними виникли договірні відносини, що випливають із договору позики, що відповідно підтверджується складеною відповідачем розпискою.

№ 22ц/794/1331/16 р. Головуючий у 1 інстанції Піхало Н.В.

Категорія 30 Доповідач Перепелюк Л.М.

У встановлений згідно розписки строк, грошові кошти за договором відповідач не повернув, тому просив стягнути з нього на свою користь суму позики.

Не погоджуючись із вказаним позовом, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною, в обґрунтування якого зазначав, що він є приватним підприємцем та здійснює продаж побутової техніки на МТК «Калинівський ринок». У зв'язку з підприємницькою діяльністю він отримує численні пропозиції від постачальників побутової техніки, в тому числі на його електронну адресу надійшло повідомлення від ТОВ «Юг-Контракт», де працює ОСОБА_5, з пропозицією від ОСОБА_8 При обговоренні питань щодо поставки побутової техніки та розрахунків на умовах відстрочення платежу, як додаткова гарантія оплати та виконання ним своїх зобов'язань перед ТОВ «Юг-Контракт», було досягнуто домовленості про написання боргової розписки на ім'я одного з менеджерів товариства, а саме ОСОБА_5 Текст розписки був продиктований ОСОБА_8 та написаний ним як можливий проект таких розписок на майбутнє, при цьому будь-які грошові кошти за цією розпискою він не отримував, а з ОСОБА_5 взагалі особисто не зустрічався.

Посилаючись на вказане, просив визнати розписку, датовану 03.10.2014 року та написану ним на ім'я ОСОБА_5 на суму 25000 дол. США недійсною.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09 вересня 2016 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) борг в розмірі 25000 дол. США, що еквівалентно 648 529,50 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в сумі 6550 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною - відмовено.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Заявник вважає, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики у формі розписки недійсним - задовольнити.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09.09.2016 року залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 03.10.2014 року ОСОБА_3 власноручно написав розписку, за умовами якої він отримав у безвідсоткову позику від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 25000 дол. США на термін, що складає 21 день та зобов'язувався повернути позику у строк до 23.10.2014 року, що підтверджено оригіналом розписки, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог.

При цьому, факт написання даної розписки відповідачем не оспрюється, а лише оспорюється факт отримання за цією розпискою у позику грошових коштів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Крім того, за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач ОСОБА_9 посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 3 жовтня 2014 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано факт написання даної розписки та факт отримання на її підставі грошових коштів у позику, а отже оцінюючи дану боргову розписку суд визнав її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики.

При цьому, зі змісту розписки убачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_3 про отримання ним 25 000 доларів США позики із зобов'язанням повернути борг через 21 день після її написання.

За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов'язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Разом з тим, ОСОБА_3, заперечуючи факт отримання грошових коштів за даною розпискою й відповідно вказуючи про її безгрошовість, зазначав, що шляхом складання розписки ним у такий спосіб було оформлено зобов'язання з приводу майбутньої поставки ТОВ «Юг-Контракт» побутової техніки для реалізації, а не відносини із приводу договору позики.

При цьому, згідно із вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Судом 1-ї інстанції та апеляційної інстанції відповідно до положень ст.. 10 ЦПК України надавались роз'яснення відповідачу, що факт безгрошовості слід підтвердити письмовими доказами, але останній належними та допустимими доказами не спростував факт написання та підписання розписки, підтвердивши при цьому, що дійсно ним така розписка складалася, а також не надав належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику.

Більше того, як передбачено ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч 2.ст 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Крім того, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Однак, заперечуючи факт укладення між сторонами договору позики, відповідач не надав суду належних та допустимих, тобто письмових доказів того, що такий договір не було укладено між ними або ж доказів того, що дана розписка була укладена саме на забезпечення майбутньої співпраці по реалізації побутової техніки тощо й відповідно в дійсності між ним та ОСОБА_9 виникли інші правовідносини, зокрема щодо реалізації побутової техніки, яка б постачалася саме ТОВ «Юг-Еонтракт».

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що розписка складалася як забезпечення майбутнього зобов'язання між сторонами щодо реалізації товару і що при її написанні гроші не передавались, не підтверджуються належними та допустимими а, отже, не спростовують висновок суду 1-ї інстанції про доведеність факту укладення між сторонами договору позики на суму 25 000 доларів США й відповідно факту невиконання ОСОБА_3 свого обов'язку щодо повернення коштів.

Крім того, судом 1-ї інстанції правильно враховано й те, що в матеріалах справи наявний оригінал боргової розписки, який був наданий позивачем за первісним позовомтому, наявність її оригіналу у позикодавця засвідчує факт отримання позичальником готівкових коштів.

Щодо вимог ОСОБА_3 в частині визнання розписки недійсною, то суд 1-ї інстанції правильно також врахував норми матеріального права.

Зокрема, ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Так, згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд 1-ї інстанції, керуючись вимогами ст. 203 ЦК України, обзгунтовано встановив, що зміст договору позики від 3 жовтня 2014 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ОСОБА_3 на момент укладення договору позики мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено сторонами. Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, як убачається зі змісту оскаржуваної розписки, остання містить визначенні сторонами шляхом вільного волевиявлення умови договору, зокрема суму позики, факт підтвердження отримання грошових коштів, а також умови та строк їх повернення.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що кошти ним не отримувалась, а розписка була видана ним в зв'язку із виникнення інших зобов'язань, а саме у зв'язку із майбутньою співпрацею між ним та ТОВ «Юг-Контракт» по реалізації побутової техніки, колегія суддів суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами.

При цьому, судом 1-ї інстанції правильно зазначено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини ( ч. 2 ст. 1051 ЦК України).

Тому, враховуючи той факт, що ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, підстави для визнання договору позики недійсним відсутні.

Правильним і таким, що не спростований доводами апеляційної скарги є висновок суду 1-ї інстанції про те, що розписка або інший борговий документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми є лише документом, який підтверджує укладання договору позики. Однак, обираючи спосіб захисту своїх прав, ОСОБА_3, незважаючи на уточнення судом предмету заявлених ним вимог, просив визнати недійсною саме боргову розписку, а не договір позики, у зв'язку з чим відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, апелянт не надав суду належні та допустимі докази на спростування висновків суду першої інстанції.

Посилання апеляційних скарг на порушення судом 1-ї інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, та неправильних висновків суду і недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, спростовуються вищенаведеними обставинами справи, підтвердженими належними та допустимими доказами, і нормами матеріальними права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно: