Ухвала

іменем україни

13 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними положень кредитного договору, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», яке діє через представника Гальчанську Олену Володимирівну, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 липня 2013 року між ним та публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») був укладений кредитний договір, за умовами якого він повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом ще й щомісячну комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,39 % від початкової суми кредиту. Позивач вважає, що ці положення договору є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим просив суд визнати недійсними пункти 4.2, 6.3 кредитного договору в частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвало апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсними п. 4.2 кредитного договору № R4B, укладеного 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, та п. 6.3 кредитного договору № R4B, укладеного 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, в частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду.

У касаційній скарзі представник ПАТ «ВТБ Банк», посилаючисьна порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 17 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № RB, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 197 тис. грн на строк до 17 липня 2018 року зі сплатою 20 % річних за користування кредитом. У договорі визначено, що позичальник зобов'язується використати кредит виключно на споживчі потреби в інтересах сім'ї.

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору позичальник повинен сплачувати щомісячно відповідно до графіку погашення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,39 % від початкової суми кредиту.

А згідно з п. 6.3 кредитного договору позичальник підписанням цього договору надає банку такі запевнення та гарантії: погодився із діючими умовами банківських та супутніх послуг, які сплачуються позичальником відповідно до графіку, згідно з додатком, який є невід'ємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Позивач стверджує, що вказані положення кредитного договору є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, а тому просив задовольнити його позовні вимоги.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Таким чином, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

На підставі вказаного колегія суддів вважає, що суди, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про задоволення позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», яке діє через представника Гальчанську ОленуВолодимирівну, відхилити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур