У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона разом з чоловіком ОСОБА_7 проживали у АДРЕСА_1. Крім них, у будинку ніхто не проживав. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилася спадщина на вказаний вище будинок та дві земельні ділянки, розташовані за цією ж адресою, площею 803,48 та 329,07 кв. м, які належали померлому на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку. Після смерті чоловіка позивач прийняла спадщину у встановленому законом порядку шляхом звернення із заявою до приватного нотаріуса.

Під час звернення до нотаріальної контори їй повідомили, що у березні 2013 року її чоловік склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповідав відповідачці ОСОБА_4 За життя чоловік позивача ніколи не розповідав про те, що бажає заповісти все своє майно відповідачу. Крім того, відповідач не має необхідності у спірному житлі, оскільки вона постійно проживає в іншій місцевості. Відповідачка ніколи не доглядала за її чоловіком, будь-яких домовленостей між її чоловіком та відповідачкою з приводу спадщини не було. Крім того, 20 березня 2013 року, коли був складений заповіт, ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні. Під час перебування у лікарні йому призначалися лікарські препарати, які впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, вона вважала, що її чоловік не міг скласти вказаний заповіт. Більш того, вважала, що підпис її чоловіка на заповіті підроблений. На підставі викладеного просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 20 березня 2013 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 20 березня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 610. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу позову у розмірі 114 грн 70 коп., витрати, пов'язані з витребуванням доказів, у розмірі 473 грн, витрати, пов'язані з вартістю робіт за проведення судово-почеркознавчої експертизи, у розмірі 4 958 грн.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат, пов'язаних з вартістю робіт за проведення судово-почеркознавчої експертизи, у розмірі 4 958 грн скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено. У решті рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що за висновками посмертної судово-психіатричної експертизи від 2 грудня 2014 року № 699 встановлено, що під час складання заповіту (20 березня 2013 року) ОСОБА_7 не міг свідомо приймати рішення про складання заповіту і реалізовувати його своїми діями, не міг усвідомлювати фактичний зміст власних дій відносно складання заповіту і прогнозувати їх наслідки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у стягненні судових витрат, виходив із того, що клопотання про проведення експертизи заявлено позивачем ОСОБА_3, яка на висновок цієї експертизи як на доказ у справі не посилалася, недійсності заповіту зазначений висновок не стосувався.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1, який належав померлому, та земельних ділянок за цією ж адресою, площею 803,48 та 329,07 кв. м, які належали померлому на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку від 6 грудня 2004 року.

Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_7 є його дружина - ОСОБА_3, яка прийняла спадщину, подавши 20 липня 2013 року приватному нотаріусу Мелітопольського міського нотаріального округу БєдномуО.А. відповідну заяву.

За заповітом від 20 березня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, все майно, що належить ОСОБА_7, останній заповідав ОСОБА_4

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до акта посмертної судово-психіатричної експертизи від 2 грудня 2014 року № 699 під час складання заповіту (20 березня 2013 року) ОСОБА_7 не міг свідомо приймати рішення про складання заповіту і реалізовувати його своїми діями, не міг усвідомлювати фактичний зміст власних дій відносно складання заповіту і прогнозувати їх наслідки.

Отже, проведеною у справі експертизою зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, зокрема, стверджено, що ОСОБА_7 не міг свідомо приймати рішення про складання заповіту і реалізовувати його своїми діями, не міг усвідомлювати фактичний зміст власних дій відносно складання заповіту і прогнозувати їх наслідки, що є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подані касаційні скарги слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик