Справа № 146/181/13- ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"07" квітня 2016 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

представників ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1, яка представляє інтереси ОСОБА_3 до Раківської сільської ради, співвідповідача ОСОБА_4 про скасування рішення виконкому сільської ради,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2013 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом до Раківської сільської ради, в якому просить скасувати рішення виконавчого комітету Раківської сільської ради від 20 квітня 2007 року № 18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в селі Ракова по вул. Зарічна, 133».

Даний позов обґрунтований наступним.

20 квітня 2007 року виконавчий комітет Раківської сільської ради прийняв рішення № 18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в с.Ракова по вул..Зарічній, 133», яким вирішив оформити право власності на житловий будинок в с.Ракова по вул..Зарічній, 133 за ОСОБА_5, яка доводилася матірю ОСОБА_4, та видати їй свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння.

Представник позивача вважає, що вказаним рішенням відповідач порушив права та законні інтереси ОСОБА_3, про що він дізнався лише у 2012 році, оскільки проживає в Російській Федерації, так як ОСОБА_5 без оформлення спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 (рідного брата позивача) і на частку у якій позивач мав право, отримала свідоцтво про право власності на указаний будинок з надвірними будівлями і спорудами.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позов підтримала із наведених в позовній заяві підстав.

Окрім того ОСОБА_1 зазначила, що якщо Раківська сільська рада не знала про існування договору купівлі-продажу спірного будинку на момент прийняття рішення про оформлення права власності на будинок, то вона погоджується, що оскаржуване рішення Раківської сільської ради є законним, а якщо сільська рада знала про існування цього договору, то вважає рішення сільської ради незаконним.

На запитання суду, в чому саме полягає порушення прав позивача прийнятим оспорюваним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_3 був власником спірного будинку по вул..Зарічній, 133 в с.Ракова, нікому будинку не продавав, договір купівлі-продажу та розписка є підробленими, тому сільська рада не мала права передавати даний будинок у власність іншій особі.

Представник відповідача- Раківський сільський голова ОСОБА_2 позов не визнала, заперечила проти його задоволення, пояснюючи, що виконком Раківської сільської ради при ухваленні оспорюваного рішення діяв у спосіб, передбачений законом.

Крім того пояснила, ОСОБА_5 була виписана з будинку № 135 та поселилася до будинку № 133, де проживала майже до смерті.

В 2007 році ОСОБА_5 зверталася із проханням оформити на неї право власності, що і було зроблено. Раківською сільською радою було видано їй довідку, на підставі якої МБТІ виготовило технічну документацію на спірний будинок, після чого ОСОБА_5 звернулася із заявою до сільської ради про видачу свідоцтва про визнання права власності, на підставі чого Раківською сільською радою було винесено рішення про оформлення права власності на будинок.

Син ОСОБА_5-ОСОБА_6 також проживав у спірному будинку і значиться в погосподарських книгах.

ОСОБА_3 в погосподарських книжках з 1968 року власником будинку не значиться.

Також голова сільської ради ОСОБА_2 пояснила, що в даний час не має можливості встановити, чи було відомо сільській раді про існування договору купівлі-продажу спірного будинку, оскільки особи, які в той час працювали головою та секретарем сільської ради уже покійні.

Співвідповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснюючи, що є договір купівлі-продажу, яким ОСОБА_3 продав будинок братові ОСОБА_6, а також розписка. ОСОБА_7 не проживав у спірному будинку більше пятдесяти років. Купити будинок вирішили батьки, щоб не заважати дітям. Брат помер у 1987 році, а дружина продала будинок ще раз батькам. Батьки в 1976 році перешли проживати ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько помер в 1990 році, а мати в 2011 році.

Заслухавши пояснення сторін у справі, ознайомившись з матеріалами справи та дослідивши всі зібрані по справі докази, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що після смерті 11 лютого 1987 року ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами, який відносився до категорії робочого двору по вул. Зарічна, 133 с. Ракова Томашпільського району Вінницької області (а.с.86-92).

На підставі рішення виконкому Раківської сільської ради від 20.04.2007 року №18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в селі Ракова по вул. Зарічна, 133» без оформлення спадщини ОСОБА_5 (мати спадкодавця) отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок з надвірними будівлями від 24 квітня 2007 року №б/н (а.с.6, 78-80). При цьому, як убачається з виписок з погосподарських книг Раківської сільської ради за 1996-2000 роки, ОСОБА_5 прибула в дане домогосподарство лише в цей період, так як точна дата вибуття з свого домогосподарства № 488 в спірне домогосподарство № 534 не вказано (а.с.93,96).

Підставою для винесення такого рішення стало звернення ОСОБА_5 про видачу їй свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок в селі Ракова по вул. Зарічна, 133.

Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Частиною 2 ст. 393 ЦК України передбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Так, до відносин спадкування застосовується законодавство чинне на час відкриття спадщини, тобто після смерті спадкодавця ОСОБА_6 11 лютого 1987 року норми ЦК в редакції 1963 року.

На час смерті ОСОБА_6 спадкоємцями першої черги спадкування були дружина останнього та його батьки-Сауляк І.О. та ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_3 був спадкоємцем лише другої черги спадкування за законом після смерті свого брата ОСОБА_6

Однак, до отримання ОСОБА_5 в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на спірний будинок зі спорудами або ж визнання права власності на спадщину за рішенням суду, виконавчий комітет Раківської сільської ради без вищевказаних правовстановлюючих документів не мав правових підстав виносити рішення від 20 квітня 2007 року № 18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в с.Ракова по вул..Зарічній, 133», яким визнано за ОСОБА_5 право власності на вищевказаний будинок та 24 квітня 2007 року видано свідоцтво про право власності на нього.

Таким чином Раківська сільська рада не мала права видавати свідоцтво про право власності на будинок, оскільки дана процедура є компетенцією нотаріуса, однак самим порушеним порядком оформлення спадщини Раківською сільською радою ніяким чином не порушено права та законні інтереси позивача ОСОБА_3, оскільки останній являється спадкоємцем другої черги спадкування при існуванні на той час спадкоємця першої черги спадкування.

Відповідно ст.. 530 ЦК в редакції 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Тому суд вважає, що права позивача, як спадкоємця за законом другої черги після смерті брата не були порушені, оскільки на час відкриття спадщини черговість на спадкування за законом не порушувалася. Отже, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 позивач ОСОБА_3 не мав права спадкування за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

-якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

-якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини;

Відповідно до ст. 560 ЦК спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Після смерті ОСОБА_6 жоден із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори про прийняття спадщини, у тому числі й ОСОБА_5

В подальшому, 17 липня 2007 року ОСОБА_5 склала заповіт на спірний будинок на імя свого сина ОСОБА_4, який після смерті спадкодавця 05.01.2012 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 56, 81).

Статтями 4, 10, 11, 57, 60, 64, 212 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принципами цивільного судочинства є змагальність сторін, його диспозитивність, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння від 24 квітня 2007 року, видане ОСОБА_5 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_4, є чинними.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, встановивши коло осіб, інтересів яких стосується вирішення даного спору, та приймаючи до уваги, що ні позивачем, ні його представником до суду не надано жодних належних та допустимих, у розумінні ст..ст. 58, 59 ЦПК України, доказів того, що ОСОБА_3 був власником спірного будинку і що прийнятим рішенням виконавчого комітету Раківської сільської ради від 20 квітня 2007 року № 18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в селі Ракова по вул. Зарічна, 133» були порушені будь-які права ОСОБА_3, а тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1, яка представляє інтереси ОСОБА_3, до Раківської сільської ради, співвідповідача ОСОБА_4 про скасування рішення виконкому сільської ради задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись ст. 530, 560 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 10,60,212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка представляє інтереси ОСОБА_3 до Раківської сільської ради, співвідповідача ОСОБА_4 про скасування рішення виконкому сільської ради відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 квітня 2016 року.

Суддя: ОСОБА_8