АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/5744/2016 головуючий у 1-й інстанції: Рибак М.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства "Адміністрація морських портів України", голови державного підприємства "Адміністрація морських портів України", за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерства інфраструктури України, Первинної профспілкової організації державного підприємства "Адміністрація морських портів України", Державної служби України з питань праці та Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював на посаді начальника відділу пожежної та техногенної безпеки ДП "Адміністрація морських портів України" (далі -ДП "АМПУ"). Згідно з наказом ДП "АМПУ" від 6 травня 2015 року №145-к "Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП "АМПУ", виданого на виконання листа Міністерства інфраструктури України від 5 травня 2015 року, зазначена посада виключена зі штатного розпису апарату управління підприємства. На підставі наказу ДП "АМПУ" від 11 вересня 2015 року № 287-к 3-1 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки листи Міністерства інфраструктури України не є правовою підставою для скорочення штату. Крім того, його звільнення відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є, та без урахування його переважного права на залишення на роботі. Також, всупереч вимогам ст. 49-2 КЗпП України, йому не були запропоновані всі посади, які відповідали його кваліфікації та стажу роботи, та існували на підприємстві на час його звільнення.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати наказ ДП "АМПУ" від 6 травня 2015 № 154-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» незаконним; визнати наказ ДП "АМПУ" № 287-к 3-1 від 11 вересня 2015 року «Про припинення трудового договору» незаконним; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу пожежної та техногенної безпеки ДП "АМПУ"; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу пожежної та техногенної безпеки ДП "АМПУ"; визнати недійсним запис № 20 в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату; стягнути з ДП "АМПУ" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 30000 грн. та покласти обов'язок на голову ДП "АМПУ" Амеліна А.М. відшкодувати державному підприємству шкоду, заподіяну оплатою вимушеного прогулу ОСОБА_1 у зв'язку з незаконним звільненням.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу ДП "АМПУ" № 287-к 3-1 від 11 вересня 2015 року «Про припинення трудового договору»; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу пожежної та техногенної безпеки ДП "АМПУ"; допущення негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу пожежної та техногенної безпеки ДП "АМПУ"; визнання недійсним запису № 20 в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату та стягнення з ДП "АМПУ" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відмова профспілки у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованою, оскільки лист Первинної профспілкової організації державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 4 серпня 2015 року №27 про відмову у наданні згоди на звільнення позивача містить перелік фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з ОСОБА_1 є порушенням його законних прав та інтересів серед яких, зокрема, переважне право на залишення на роботі. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що наказом ДП "АМПУ" від 6 травня 2015 року №145-к "Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП "АМПУ", який був підставою для звільнення позивача, одночасно була введена посада начальника відділу флоту технічної служби ДП "АМПУ", яка не була запропонована ОСОБА_1 Також, з дати видання зазначеного наказу на підприємстві була вакантна посада фахівця внутрішньої економічної та внутрішньої безпеки ДП "АМПУ" та посада першого заступника голови ДП "АМПУ", які позивачу також пропоновані не були. Належних доказів недостатньої кваліфікації ОСОБА_1 зазначеним посадам відповідачем до суду надано не було, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Представник ДП "АМПУ"- Сидоренко Д.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 1 жовтня 2013 року працював на посаді начальника відділу пожежної та техногенної безпеки ДП "АМПУ" (т. І; а. с. 27).

Згідно наказу ДП "АМПУ" від 6 травня 2015 року № 145-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП "АМПУ", виданого на виконання листа Міністерства інфраструктури України від 5 травня 2015 року №11/542-15 з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП "АМПУ" та відповідно до Статуту ДП "АМПУ", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24 березня 2014 року №149, посаду начальника відділу пожежної та техногенної безпеки з посадовим окладом 15360 грн. виключено зі штатного розпису апарату управління.

Із зазначеним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 19 травня 2015 року, про що свідчить його особистий підпис на останній сторінці наказу ( т. І; а. с. 13).

В той же день, 19 травня 2015 року позивачу було вручено попередження ДП "АМПУ" від 18 травня 2015 року №02-03/191 про звільнення із займаної посади 19 серпня 2015 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, в якому, зокрема, повідомлялося про відсутність у штатному розписі апарату управління та філій ДП "АМПУ" вакантних посад, які б відповідали його кваліфікації (т. І; а. с. 17).

Разом з тим, 19 травня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено з переліком вакантних посад філій ДП "АМПУ", які існували на підприємстві станом на 18 травня 2015 року, про що свідчить його особистий підпис на останній стронці переліку посад (том 1, а. с. 126).

З матеріалів справи також вбачається, що 10 серпня 2015 року позивачу було запропоновано працевлаштування на вакантній посаді інспектора відділу розробки документів та нагляду служби впровадження та контролю виконання вимог Міжнародного кодексу з охорони суден і портових засобів (кодекс ОСПЗ) апарату управління ДП "АМПУ" з посадовим окладом 6006 грн. з розташуванням робочого місця в м. Києві, за адресою пр. Перемоги, 14, проте ОСОБА_1 відмовився від запропонованої вакантної посади, а також відмовився написати своє рішення щодо незгоди перейти на вакантну посаду та розписатися власноруч під друкованим текстом з пропозиціє вакансій, зареєстрованим 10 серпня 2015 року за №03-03/379, що підтверджується Актом ДП "АМПУ" від 10 серпня 2015 року (т. І; а. с. 127).

11 вересня 2015 року ОСОБА_1 також було запропоновано ознайомитись під особистий підпис зі списком вакантних посад ДП "АМПУ" станом на7 вересня 2015 року, проте останній відмовився розписатися особисто, що підтверджується Актом від 11 вересня 2015 року (т. І; а. с. 184).

Наказом ДП "АМПУ" від 11 вересня 2015 року № 287-к 3-1 "Про припинення трудового договору" ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку та компенсацією за 21 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а. с. 14; т. І).

Згідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Васник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-40цс15 від 1 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Установивши, що позивач за два місяці був попереджений про скорочення займаної ним посади, враховуючи, що відповідачем проводилася всі необхідні дії щодо працевлаштування позивача, однак його згоди на зайняття вакантних посад надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 з посади було проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Так, оспорюючи своє звільнення, позивач посилався на те, що всупереч вимогам ст. 49-2 КЗпП України йому не були запропоновані посади начальника відділу флоту технічної служби ДП "АМПУ", фахівця внутрішньої економічної та внутрішньої безпеки ДП "АМПУ" та посада першого заступника голови ДП "АМПУ".

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено відповідність його досвіду роботи та кваліфікації вимогам до зазначених посад, зокрема, наявність у останнього досвіду роботи в галузі організації та експлуатації флоту, роботи на вищих керівних посадах в галузі морського та річкового транспорту не менш ніж п'ять років, знання порядку фінансування та ведення на підприємстві договірної діяльності та обліку товарно-матеріальних цінностей, та іншим вимогам, встановленими Положенням про відділ флоту технічної служби апарату управління ДП "АМПУ" № ПВ-05-02.01, Посадовою інструкцією фахівця відділу економічної та внутрішньої безпеки ДП "АМПУ" № ПІ-06-02/4 та Посадовою інструкцією першого заступника голови ДП "АМПУ" № ПІК-01-1 (т. 1 а. с. 77-99).

Колегія суддів також вважає необгрунтованими доводи позивача щодо неправомірності видання ДП "АМПУ" наказу від 6 травня 2015 року № 145-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП "АМПУ", оскільки, з огляду на вимоги ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації законодавець у вказаній нормі права визначає, кому надається перевага в залишенні на роботі.

У абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року№ 9 зазначено, що судам при розгляді справ слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

З матеріалів справи вбачається, що наказом ДП "АМПУ" від 6 травня 2015 року № 145-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП "АМПУ" було виключено зі штатного розпису 1 штатну одиницю - начальник відділу пожежної та техногенної безпеки.

Таким чином, у даному випадку не має підстав для висновку про переважне право на залишення на роботі, оскільки позивач обіймав посаду, яка за штатним розписом була одна.

Відповідно до вимог ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" передбачено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Установлено, що 3 серпня 2015 відбулося засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів України», на якому розглядалися подання ДП "АМПУ"про звільнення позивача. З листа від 4 серпня 2015 року №27 щодо розгляду зазначеного подання убачається, що профспілкою встановлено, що в ДП "АМПУ" відсутні документи, які б були правовою підставою для внесення змін у штатний розпис апарату управління підприємства та виключення зі штатного розпису посади начальника відділу пожежної та техногенної безпеки.Профспілкою також установлено, що станом на 6 травня 2015 року в управлінні ДП "АМПУ" була вакантна посада фахівця внутрішньої економічної та внутрішньої безпеки ДП "АМПУ" та посада першого заступника голови ДП "АМПУ", які ОСОБА_1 запропоновані не були, що є грубим порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, на утриманні ОСОБА_1 перебуває дружина- інвалід ІІ групи, яка потребує постійного медичного лікування, а тому, відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України, ДП "АМПУ" повинно надати позивачу переважне право на залишення на роботі. Ураховуючи зазначені обставини профспілкою було прийнято рішення про не надання згоди на скорочення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, (том 1, а. с. 21-25).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або вповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Ураховуючи, що КЗпП України передбачено право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) у разі необґрунтованості відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, а судом встановлено наявність у підприємства права самостійно визначати свою організаційну структуру, відсутність доказів на підтвердження відповідності кваліфікації та досвіду роботи позивача посадамфахівця внутрішньої економічної та внутрішньої безпеки ДП "АМПУ" та першого заступника голови ДП "АМПУ", а також недоцільність розгляду питання переважного права на залишення на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що звільнення позивача відбулося без порушень трудового законодавства, оскільки профспілкову організацію повідомлено завчасно, неодноразово запропоновано позивачу вакантні місця на підприємстві, від яких він відмовився, відповідачем було надіслано до профспілкової організації подання про надання згоди на його звільнення, а тому рішення профспілкового комітету не ґрунтується на нормах закону і є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи, що вимоги позивача про поновлення на роботі задоволенню не підлягають, відсутні також підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Установивши, що відповідач діяв в межах закону і не допустив порушень трудових прав позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки, відповідно до ст. 23 ЦК України, обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є протиправність дій особи, яка її заподіяла, а відповідно до ст. 237-1 КЗпП України така шкода відшкодовується, якщо були порушені законні права працівника.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач