Справа № 146/1454/15-ц Провадження № 22-ц/772/1240/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сало Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Медяного В.М., секретар - Агеєва Г.В., за участі: представника позивача - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника - Олійника А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа Управління Державної автомобільної інспекції Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Тульчинського та Томашпільського районів, про визнання правочинів купівлі-продажу недійсними та скасування державних реєстрацій, визнання недійсною реєстраційну дію, -

встановила:

В жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, в якому, відповідно до остаточних позовних вимог просила: визнати недійсним правочин купівлі-продажу, укладений 31.10.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, спірного транспортного засобу марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_4, об'єм двигуна 1896, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_7 та скасувати державну реєстрацію; визнати недійсною реєстраційну дію 530 - зняття з обліку для реалізації від 31.10.2015 року, згідно облікової картки НОМЕР_2, якою спірний транспортний засіб VOLKSVAGEN TRANSPORTER, знято з обліку ОСОБА_7; визнати недійсним правочин купівлі-продажу, укладений 03.11.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, спірного транспортного засобу марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER та скасувати державну реєстрацію.

Позов мотивовано тим, що 16.05.2004 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_6. В період шлюбу ними за спільні кошти було придбано спірний автомобіль, який 12.12.2012 року було зареєстровано на ОСОБА_6.

31.10.2014 року ОСОБА_6 зняв з обліку для реалізації спірний автомобіль та з метою уникнення поділу майна, без її відома та згоди, того ж дня здійснив вторинну реєстрацію транспортного засобу на свою матір ОСОБА_7, яка в подальшому зняла з реєстрації спірний автомобіль та відчужила його ОСОБА_3

Рішенням Томашпільського районного суду від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним правочин купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений між ОСОБА_6та ОСОБА_7 від 31.10.2014 року; скасовано державну реєстрацію правочину купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 31.10.2014 року; визнано недійсною реєстраційну дію 530-зняття з обліку для реалізації від 31.10.2015 року, згідно облікової картки № 75718301, якою транспортний засіб знято з обліку ОСОБА_7; визнано недійсним правочин купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 від 3 листопада 2015 року; скасовано державну реєстрацію правочину купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 від 3.11.2015 року. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права: ОСОБА_3 відповідно до норм ЦК України є добросовісним набувачем транспортного засобу; реституція не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі; не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; чинним законодавством не встановлено недійсності правочину при відчужені спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а суд має виходити із права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний автомобіль належить подружжю ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності і був відчужений ОСОБА_6 без письмової згоди іншого подружжя, а від так, на підставі ст. 203 ЦК України, договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, слід визнати недійсним. Як наслідок визнання цього договору недійсним, підлягає і скасування державна реєстрація транспортного засобу на ім'я ОСОБА_7

Задовольняючи вимоги позову про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що при оформленні договору купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не було дотримано загальних умов, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Як наслідок визнання договору купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 недійсним, підлягає скасуванню і державна реєстрація спірного автомобіля на ім'я ОСОБА_3

Колегія суддів в більшій частині висновків суду першої інстанції не погоджується виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 травня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (актовий запис № 12).

Під час шлюбу, в 2012 році, сторонами було придбано автомобіль марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (далі спірний транспортний засіб), який було зареєстровано 12 лютого 2012 року за ОСОБА_6

Перебуваючи в шлюбі, 31.10. 2014 року ОСОБА_6 зняв з обліку для реалізації належний їм на праві спільної сумісної власності спірний транспортний засіб та того ж дня, відчужив його, здійснивши вторинну реєстрацію транспортного засобу на свою матір - ОСОБА_7. При цьому була оформлена довідка-рахунок № ВІА 434821 від 31 жовтня 2014 року, видана ПП УВК «Автосвіт».

02.11.2015 року, ОСОБА_7 продала ОСОБА_3 спірний транспортний засіб. Довідка-рахунок серії ААЕ № 333234 від 02.11. 2015 року, видана ПП «Автоекспертсервіс».

Спору з приводу того, що дане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності не має. Заперечень з приводу обставин, встановлених судом першої інстанції, в тому числі, що не було письмової згоди одного з подружжя при відчужені спірного автомобіля, не має. Спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_6 та перереєстрований на його матір під час шлюбу з ОСОБА_5

ОСОБА_3 заперечував проти вимог позову в частині тих, які стосуються його, оскільки він є добросовісним набувачем спірного автомобіля. Даний факт стверджується рішенням суду першої інстанції (а.с.192 ост. абз), і ніким із сторін у справі не оспорюється.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1 ст. 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України).

Відповідно ч.2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи вказані норми права, колегія суддів вважає, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним, але лише в тому разі, якщо буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Контрагентом за першим договором купівлі-продажу є матір ОСОБА_6, яка знала, що спірний автомобіль відчужується їй, коди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі, і могла знати, чи надала згоду на відчуження даного автомобіля дружина її сина, чи ні. Заперечень з цього приводу з боку ОСОБА_6 суду не надано.

В матеріалах справи відсутні докази того, що кошти від реалізації ОСОБА_6 автомобіля на користь матері були використані в інтересах сім'ї, тому твердження позивача по даному факту не спростовані, а від так беруться судом до уваги.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса або продаж шляхом оформлення довідки-рахунку. Довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу, та відображає ціну продажу.

Колегія суддів прийшла до висновку, що договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який оформлений довідкою-рахунок, слід визнати недійсним, оскільки позивач має законне право звертатись з такою вимогою до суду при описаних вище обставинах, і враховуючи те, що твердження позивача про відчуження спірного автомобіля було здійснено без її згоди не спростовані доказами, вимоги позову в цій частині підлягають задоволенню.

Не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 оформленого довідкою-рахунком з наступних підстав.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Така позиція викладена у правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-95цс13.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про скасування державних реєстрацій спірного транспортного засобу на ім'я ОСОБА_7 та на ім'я ОСОБА_3, та про визнання недійсною реєстраційну дію щодо зняття з обліку для реалізації спірного транспортного засобу, так як є передчасними, оскільки спору з приводу дій працівників управління Державної автомобільної інспекції з цього приводу ще не існує. Висновок суду першої інстанції про задоволення даних вимоги як наслідок від задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу є безпідставним.

Що стосується судових витрат в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, то вони не підлягають стягненню, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи є лише угода на правову допомогу та ордер на надання правової допомоги (а.с.54,55), в яких не вказується розмір гонорару адвоката, і міститься лише розрахунок витрат на правову допомогу, зроблений адвокатом. В матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження - фінансові документи, які б підтверджували понесення позивачем вказаних витрат.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не застосувавши закон, який підлягає застосуванню в даний спірних правовідносинах, що є підставою для скасування рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати недійсним правочин купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 31 жовтня 2014 року транспортного засобу марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, категорія В, код типу кузова 2424, 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_4, обєм двигуна 1896, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_7.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7та ОСОБА_6, в рівних частках, на користь ОСОБА_5 витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 487 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 535 грн. 92 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді : /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: