У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 08 червня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМартинюка В.І., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, відділ державної виконавчої служби Козятинського міськрайонного управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 16 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № VIKWGА, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 43 742,08 доларів США строком до 16 вересня 2012 року. Назабезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 вересня 2008 року між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1. 15 вересня 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Козятинського міськрайонного управління юстиції(далі - ВДВС Козятинського МРУЮ) Погорелюком А.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2536, виданого 05 вересня 2011 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 91 299 гривень 02 копійки, накладено арешт на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, із реєстрацією обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. 12 квітня 2012 року державним виконавцем ВДВС Козятинського МРУЮ Аніцькою Ю.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-59, виданого 13 березня 2012 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 45 353 гривні 10 копійок, також накладено арешт на вказане нерухоме майно, про що внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Посилаючись на те, що накладення арешту на майно порушує права позивача як іпотекодержателя, просив суд звільнити майно з-під арешту, заборонити органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням банку прав іпотекодержателя щодо нерухомого майна. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 жовтня 2015 року позов задоволено. Звільнено з-під арешту, накладеного 16 вересня 2011 року постановою про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все майно державним виконавцем ВДВС Козятинського МРУЮ Погорелюком А.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2536, виданого 05 вересня 2011 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 91 299,02 грн, нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_6, а саме: житловий будинок загальною площею 116,80 кв. м, житловою площею 56,50 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Звільнено з-під арешту, накладеного 20 квітня 2012 року постановою про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все майно державним виконавцем ВДВС Козятинського МРУЮ Аніцькою Ю.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-59, виданого 13 березня 2012 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 45 353 грн 10 коп., нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_6, а саме: житловий будинок загальною площею 116,80 кв. м, житловою площею 56,50 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Заборонено органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ «ПриватБанк» прав іпотекодержателя щодо житлового будинку загальною площею 116,80 кв. м, житловою площею 56,50 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норма матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у разі порушення боржником основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель має право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку майно не зареєстровано у встановленому законом порядку або зареєстровано після державної реєстрації іпотеки. Встановивши, що постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на спірне майно винесені пізніше, ніж укладено договір іпотеки, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у державної виконавчої служби правових підстав на звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку із чим дійшов висновку про звільнення майна з-під арешту. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що наявність арешту, накладеного в ході виконавчих дій ВДВС Козятинського МРУЮ, не порушує права банку як іпотекодержателя спірного майна, які були б пов'язані з правом власності на майно чи з правом володіння ним, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», для звільнення майна з-під арешту. Крім того, зазначив, що у випадку заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби під час виконання судових рішень, ухвалених відповідно до ЦПК України, слід розглядати за правилами ст. 383 ЦПК України. Проте з таким висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено справедливий судовий розгляд в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів. Однак рішення апеляційного суду повністю не відповідає зазначеним вимогам. Судом установлено, що 16 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № VIKWGА, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 43 742,08 доларів США строком до 16 вересня 2012 року. Назабезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 вересня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1, якийналежить йому на праві власності. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2012 року позов задоволено. Урахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 вересня 2008 року в розмірі 103189,45 доларів США звернутостягнення на житловий будинок загальною площею 116,8 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, - шляхом продажу вказаного предметаіпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номераземельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, - зі зняттям з реєстраційного обліку в органах МВС України. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 01 жовтня 2012 року рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на земельну ділянку та в частині виселення скасовано. У задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч. ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 16 вересня 2008 року приватним нотаріусом Даніловою І.В. за реєстровим № 7922933 зареєстровано обтяження нерухомого майна - предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 16 вересня 2008 року. Як вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2011 року та 12 квітня 2012 року державними виконавцями ВДВС Козятинського МРУЮ при примусовому виконанні виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 91 299 гривень 02 копійки та 45 353 гривні 10 копійок накладено арешт на все майно, що належить боржнику, із реєстрацією обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Вирішуючи спір, апеляційний судвикладеного не врахував та помилково вважав, що права позивача як іпотекодержателя спірного майна не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а стосуються заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на майно, які слід розглядати за правилами ст. 383 ЦПК України. При цьому судом залишено поза увагою, що рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 травня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок - шляхом надання банку права його продажу, а тому висновок, що наявність арешту, накладеного ВДВС Козятинського МРУЮ, не порушує права банку, є таким, що не ґрунтується на вимогах закону. Разом із цим рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 214 ЦПК України не з'ясував, в чому полягає порушене право позивача та яка норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а обмежився лише висновком про те, що постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на спірне майно винесені пізніше, ніж укладено договір іпотеки, а тому у Державної виконавчої служби відсутні правові підстави на звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, вирішуючи спір в частині вимог про заборону органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням прав іпотекодержателя щодо житлового будинку, суд першої інстанції не звернув уваги, що заборона вчиняти певні дії є видом забезпечення позову у разі утруднення чи неможливості виконання рішення суду. Суд також має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача у випадку задоволення позову про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння. У разі якщо рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено права чи свободи сторони виконавчого провадження, остання має право на звернення до суду в порядку, передбаченому ст. 383 ЦПК України. За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. ГоловуючийВ.І. Мартинюк Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік