Справа № 136/496/15-ц Провадження № 22-ц/772/848/2016Головуючий в суді першої інстанції Кривенко Д. Т.
Категорія 48Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Рибчинського В.П., Іванюка М.В.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю позивачки ОСОБА_2. її представника ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Липовецького районного суду від 27 січня 2016 року, -

В с т а н о в и л а :

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1995 року по 2014 рік. За час спільного проживання в будинку батьків чоловіка по АДРЕСА_1, за рахунок їх спільних з ОСОБА_5 трудових і грошових затрат, вартість цього будинку значно збільшилась, а тому просила визнати останній об'єктом їх спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на ? частики цього будинку. Крім того, за час шлюбу ними спільно було придбано таке майно: трактор колісний, марки МТЗ-80, вартістю 49670 грн.; причіп, марки 2ПТС-4, вартістю 12620 грн.; євродиван-ліжко, вартістю 5000 грн.; стінка меблева «Маркус», вартістю 7500 грн.; диван коричневого кольору, вартістю 2000 грн.; стіл під телевізор, вартістю 600 грн.; телевізор, вартістю 1900 грн.; плита газова, вартістю 500 грн.; конвектор, вартістю 1500 грн.; млинок, вартістю 2000 грн.; плуг, вартістю 8000 грн.; культиватор, вартістю 12000 грн.; DVD-програвач, вартістю 350 грн.; пилосос, вартістю 500 грн.; циркулярка, вартістю 1500 грн.; прихожа, вартістю 1300 грн. Просила суд визнати за нею право власності на ? частки транспортних засобів, провести поділ усього вказаного майна, виділивши їй культиватор, плуг, пилосос, прихожу, газову плиту, всього на загальну суму 22300 грн., а ОСОБА_5 - решту майна, стягнувши із останнього на її користь компенсацію вартості за 1/2 частки трактора та причепа в розмірі 31 145,0 грн., а також різницю у вартості предметів домашньої обстановки, після поділу у сумі 25 грн.

Рішенням Липовецького районного суду від 27.01.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позов повністю. Вказала, що судом не взято до уваги письмовий доказ по справі - технічний паспорт на будинок, в якому вказано про спорудження господарських будівель в період перебування їх з чоловіком в шлюбі і підтверджують факт будівництва за кошти подружжя. Суд, всупереч ст.131 ЦПК України, залучив до матеріалів справи та розцінив, як належний доказ - довідку Держсільгоспінспекції № 3 від 15.01.2016 року про те, що за ОСОБА_5 техніка не зареєстрована і на обліку перебуває. При цьому, не перевірив коли техніка була знята з реєстрації та чи надавала вона дозвіл, оскільки трактор був придбаний ними у шлюбі. Також вважає, що не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що предмети домашнього вжитку були придбані його батьками, оскільки доказів цього ОСОБА_5 не надав.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_5 вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Суд встановив що сторони перебували в шлюбі з 15.09.1995 року по 23.06.2014 року.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що хоча ОСОБА_5 і набув спірний будинок у власність під час шлюбу, проте, таке набуття відбулось в порядку спадкування, а тому будинок є його особистою приватною власністю. Позивачка ж належних та допустимих доказів істотного збільшення цінності цього будинку внаслідок спільних трудових, грошових затрат подружжя, суду не надала. Також ОСОБА_2 не довела наявність іншого майна, заявленого нею до поділу, в тому числі і його дійсну вартість.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ч.1 ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року (зі змінами та доповненнями) (далі - постанова Пленуму від 21.12.2007 року №11) роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з часу реєстрації шлюбу проживали у житловому будинку, котрий належав батькові відповідача - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а отже, до цього часу зазначений будинок не можна вважати об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Після смерті батька, даний будинок успадкував відповідач, отримавши відповідне свідоцтво 18.10.2011 року та зареєструвавши право власності 03.11.2011 року (а.с.15).

Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_5 позивачка не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи частково недійсними, тому колегія суддів виходить з його правомірності.

Що стосується питання визнання цього будинку спільним сумісним майном подружжя з часу набуття ОСОБА_5 його у власність, то з роз'яснень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року №7 вбачається, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Позивачка, як на підставу визнання вищевказаного будинку об'єктом спільної власності подружжя, вказує на ту обставину, що внаслідок їх з ОСОБА_5 спільних трудових і грошових затрат на проведення газопостачання та ремонтних робіт в будинку, цінність останнього значно збільшилась.

Статті 10, 60 ЦПК України зобов'язують кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені

певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ст. 59 ЦПК України).

Однак, ОСОБА_2 жодних доказів понесення з листопада 2011 року затрат на проведення будь-яких робіт у будинку, що призвели до істотного збільшення його площі та цінності, не надала.

Посилання ж на спорудження господарських споруд та будівель, як то огорожі, воріт, навісів, тощо не заслуговують на увагу, оскільки господарські споруди не є самостійними об'єктами права власності, вони призначені для обслуговування будинку, а тому їх будівництво не призводить до набуття права власності на сам житловий будинок.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги про невірну оцінку судом доказів спорудження подружжям господарських будівель та споруд, не мають правового значення.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави визнання вказаного житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ відсутні.

Відмовляючи у поділі іншого рухомого майна, зокрема, трактора, причепа та предметів домашнього вжитку, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази наявності такого майна в натурі.

Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка користуючись своїми процесуальними правами з принципів диспозитивності, клопотання про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно та доказів шляхом призначення експертизи для визначення його вартості не заявляла. Тим самим, позивачка належних та допустимих доказів наявності предметів домашньої обстановки та вжитку, як і наявності права власності у ОСОБА_5 на сільськогосподарську техніку, не надала.

За таких обставин, суд вірно оцінив наявні в справі докази, в порядку ст.212 ЦПК України, їх належність, допустимість, правильно встановив обставини справи, і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та необхідність відмови в задоволенні позову з цих підстав.

Доводи скарги про безпідставність тверджень відповідача щодо купівлі батьками останнього предметів домашнього вжитку, заявлених до поділу, є необґрунтованими, оскільки будь-яких доказів придбання цього майна саме сторонами, як подружжям, позивачка не надала.

Інші доводи скарги правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає матеріалам справи і вимогам закону, постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів..

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: