У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Колодійчука В.М.,

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

В обґрунтування позову зазначала, що на підставі договору дарування від 18 вересня 2014 року вона отримала у дар від свого сина,

ОСОБА_5, квартиру АДРЕСА_1, у якій разом із нею проживають як члени її сім'ї син та онук,

ОСОБА_6 Крім того у спірній квартирі без належних правових підстав проживає її колишня невістка - відповідач ОСОБА_4, яка не є членом її сім'ї.

Посилаючись на те, що після припинення права власності на вказану квартиру ОСОБА_5, членом сім'ї якого була відповідач, припинилося й право користування ОСОБА_4 спірним житлом, крім того проживання відповідача у належній їй на праві власності квартирі обмежує її права власника на вільне володіння, розпорядження та користування нерухомістю, ОСОБА_3 просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності правових підстав для виселення відповідача, яка у визначеному законом порядку вселилася до спірної квартири.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року син позивача ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1, до якої вселилися його дружина - ОСОБА_4, та син - ОСОБА_6

11 вересня 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано.

На підставі договору дарування від 18 вересня 2014 року

ОСОБА_5 подарував своїй матері, ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Ф-1 від 2 квітня 2015 року у вказаній квартирі на даний час проживають та зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Приписами ст. 321 ЦК Українивстановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1

ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Однак суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, не зверну уваги на те, що у позовній заяві ОСОБА_3 одночасно ставить питання про визнання відповідача такою, що втратила користування житловим приміщенням, і просить усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим приміщенням шляхом виселення відповідача, що є взаємовиключним. На порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не роз'яснив позивачеві її право щодо уточнення позовних вимог.

Отже, з викладеного вище вбачається, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили, не встановили усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них, й, відповідно, дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, не врахувавши, що відповідач є колишнім членом сім'ї ОСОБА_5, який на теперішній час не є власником спірної квартири.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суди безпідставно послалися на те, що договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, штучно створює ОСОБА_4, відповідачеві у справі, перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням.

Не дали суди оцінки й рішенню Суворовського районного суду

м. Одеси від 20 жовтня 2010 року (а.с. 66), залишеному в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня

2011 року (а.с. 67), ухваленому у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, набутого під час шлюбу, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту належності нерухомого майна на праві особистої власності, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на Ѕ частину автомобіля, яким було встановлено, що квартира АДРЕСА_1, яку у подальшому ОСОБА_5 за договором дарування від 18 вересня 2014 року подарував своїй матері, ОСОБА_3, була його особистою приватною власністю.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування квартирою передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

Ю.Г.Іваненко

В.М. Колодійчук

В.І. Мартинюк