Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 328/3964/15 Головуючий у 1 інстанції: Гончаров В.М.
№ провадження 22-ц778/1184/16 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Гончар М.С.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах неповнолітніх дітей Московського району м. Харкова, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах неповнолітніх дітей Московського району м. Харкова, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що 28.09.2012 року між нею та відповідачем укладений шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис № 627.

Сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин з березня 2014 року. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю, з ініціативи відповідача між ними постійно виникають сварки.

З березня 2014 року ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинені.

11.07.2014 року, будучи вагітною та у зв'язку з проведенням АТО у м. Донецьку, вона з донькою, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 приїхала до м. Харків та винайняла квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила сина, ОСОБА_6, який проживає разом з нею.

Вказує, що намагалась розлучитися з відповідачем, але поки вона була вагітною та знаходилась у м. Донецьку, суди вже не працювали. Коли вони виїхали, та народивши дитину у м. Харкові, вона подала позовну заяву про розірвання шлюбу, але ухвалою від 20.08.2014 року позовна заява їй була повернута у зв'язку з тим що дитині не виповнився 1 рік.

11.09.2015 року Московським районним судом м. Харкова винесено рішення, яким шлюб між ними розірвано.

Зазначає, що добровільно за весь цей час матеріальну допомогу на утримання спільної дитини та неї відповідач не надавав, хоча згідно із ст.180 Сімейного кодексу України зобов'язаний надавати.

Жодного разу відповідач не поцікавився здоров'ям дитини. Йому навіть нецікава була дата народження дитини, та її ім'я.

13.11.2014 року винесене рішення про стягнення аліментів з відповідача на мою користь позивача на утримання сина. 08.04.2015 року згідно з листом Управління державної виконавчої служби у Донецькій області по виконавчому листу кошти не стягнуті.

Згідно з довідками від 24.06.2015 року та від 02.06.2015 року із поліклініки, піклування про здоров'я сина з народження та по теперішній час здійснюється виключно позивачем.

Враховуючи те, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно міста перебування її та дитини, а нею ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні, вище викладенні обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд позбавити батьківських прав відповідача у відношенні малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

ОСОБА_4 до апеляційного суду не з'явився, причини неявки в судове засідання не повідомив, будь - яких письмових клопотань, у тому числі і про перенесення розгляду справи, заперечень або пояснень по справі від нього не надходило.

У зв'язку з активною фазою антитерористичних операцій у населених пунктах Донецької та Луганської областей, Листами Запорізької дирекції УДППЗ "Укрпошта" №04-16-1041 від 25.07.2014 року; № 04-19-1263 від 05.09.2014 року; № 04-16-1412 від 08.10.2014 року та № 04-16-1490 від 20.10.2014 року, №04-16-429 від 01.04.2015 року, № 04-19-665 від 28.05.2015 року,№04-16-416 від 30.03.2015 р повідомлено про припинення приймання поштових відправлень на/з території Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

Оскільки ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_1, секретарем судового засідання Апеляційного суду Запорізької області складено довідку про неможливість направлення кореспонденції відповідачу.

Інформація про час та місце розгляду справи № 328/3964/15-ц, провадження №22-ц/778/1184/16 була розміщена судом на офіційному веб-порталі "Судова влада України" в розділі "Списки справ"

Зазначене свідчить, що судом були вжиті всі заходи передбачені чинним ЦПК України щодо повідомлення учасників судового процесу, які знаходяться на території проведення АТО.

Враховуючи обмеженість розгляду справи визначеними законом процесуальними строками та достатність матеріалів справи для розгляду справи, у відповідності до ст.ст. 303-1,305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності відповідача, який не прибув в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» розяснено, що ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце,коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обо'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є матірю, а ОСОБА_4 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 (а.с.11).

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 28.09.2012 року до 11.09.2015 року, що підтверджується копією заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2015 року. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова з відповідача стягнуті аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 1500,00 грн. щомісяця, починаючи з 19.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач разом з дитиною проживає в м. Харкові, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 07.04.2015 року № НОМЕР_1, листом Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 13 від 02.06.2015 № 528, листом Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 23» від 24.06.2015 року № 861. Відповідач проживає в АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Токмацького РВ УДМС України в Запорізькій області від 29.10.2015 року.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення чи поновлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв»язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Слід звернути увагу на те, що згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до обставин справи не погодився із вказаним висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради № 650 від 11.12.2015 року про позбавлення батьківських прав відповідача.

Висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради № 650 від 11.12.2015 року встановлено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4,висновок зроблений на підставі листа Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 13 від 02.06.2015 року № 528, листа Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 23» від 24.06.2015 року № 861, відповідно до яких вихованням дитини та виконанням рекомендації лікарів займалась мати дитини, а також акту обстеження умов проживання від 03.12.2015 року, згідно якого матір'ю дитини створені усі належні та необхідні умови для проживання, виховання та розвитку малолітнього сина. При цьому, як вбачається з матеріалів справи обстеження умов проживання батька не проводилось і Управлінням служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради, як органом опіки та піклування не звернено уваги на те, що батько дитини ОСОБА_4 проживає в АДРЕСА_1, тобто на території де згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р ( із змінами, внесеними згідно з розпорядженням КМУ № 128-р від 18.02.2015) « Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачки не є достатніми для позбавлення батьківських прав відповідача, яке є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів відповідно до ст. 60 ЦПК України про те, що відповідач ОСОБА_4, ухиляється від виконання своїх обов»язків по відношенню до дитини, не проявляє до неї ніякого інтересу, не піклується про неї.

Ухилення батьків від виконання своїх обов»язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

Позивачкою не зазначено, які були вжиті нею заходи щодо повідомлення батька про народження дитини, а також не обґрунтовано в чому полягає злісне небажання ОСОБА_4 виконувати свої обов»язки по вихованню дитини, до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України ).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, матеріали справи та апеляційної скарги не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивачки, висловлену в позовних вимогах, і яку позивачка вважає єдино вірною та єдино можливою.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст. ст. 307,308,314,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: