Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2/711/1049/16
Справа № 711/2671/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

23 травня 2016 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді - Степаненка О.М.

за участю секретаря - Дядюші К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивує тим, що 10.02.2016 між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 160038. Відповідно до умов якого лізингодавець («Євро лізинг Україна») бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Renault Duster, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (ОСОБА_1.) на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 133000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено два рахуноки на суму 50 749 грн. 50 коп., 82 250 грн. 50 коп. та 200 грн відповідно.

Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

В подальшому відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 50 749 грн. 50 коп., є адміністративним платежем за оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Вважає, що несправедливим є наступні умови:

- про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

- про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (порушення п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

- про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

- про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (порушення п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

- про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі порушення п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

- про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (порушення п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

- про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробниках п. 1 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладений сторонами договір фінансового лізингу не відповідає зазначеним вимогам законодавства, оскільки:

1.Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» в договорі наявно безліч несправедливих умов договору фінансового лізингу, якому згідно всіх наданих доказів не може суперечити даний договір;

2.Договір суперечить положенням Цивільного Кодексу України;

3.Договір суперечить ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням постанови НБУ від 10.05.2007 № 168;

4.Договір суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»;

5.Договір суперечить положенням Конституції України;

6.Зобов'язання визначено в іноземній валюті, а не еквіваленті;

7.Суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. №1998 щодо коригування суми лізингового платежу в зв'язку зі зміною в курсу іноземної валюти;

8.Укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору;

9.Поширення недостовірної інформації в рекламі щодо наявності у Відповідача предмету лізингу.

На підставі вищевикладеного просить суд визнати договір фінансового лізингу № 160038 з додатками від 10.02.2016 - недійсним. Стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь сплачені кошти в розмірі 133 000 грн. та 200 грн. сплаченої банківської комісії. Судові витрати покласти на відповідача.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.

Представник відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» в судове засідання повторно не з'явився, про причину не явки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи рекомендованим листом.

Суд ухвалив: на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказах.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.02.2016 між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір № 160038 фінансового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець («Євролізинг Україна») бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Renault Duster, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (ОСОБА_1) на умовах, передбачених договором.

На виконання умов договору позивачем ОСОБА_1 були сплачені на рахунок відповідача кошти в розмірі 50749,50 грн. (квитанція № QS01 від 10.02.2016), 82250,50 грн. (квитанція № QS01 від 10.02.2016) та 200 грн. комісійної винагороди банку (квитанції № QS01, № QS01 від 10.02.2016).

Згідно п.1., п.8.2. договору предметом лізингу є автомобіль Renault Duster, вартістю 16944,74 Євро, еквівалент в національній валюті на день укладення договору становить 507495 грн. У додатку №1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу - 16944,74 Євро (507495 грн.); авансовий платіж -50%; щомісячний платіж - 706,03 Євро; адміністративний платіж (10% від вартості предмету лізингу) - 1694,47 Євро, що по курсу Євро на дату підписання договору складає - 50749,38 грн.; комісія за передачу (3%) - 508,34 Євро.

Умовами договору лізингу передбачено:

4.1. Лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів - адміністративного платежу; - авансового платежу;- комісії за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст. 9 Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6. ст. 9 даного Договору.

1.4. Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

4.4. У випадку наявності дефектів Предмета Лізингу, які роблять неможливою нормальну експлуатацію Предмета Лізингу, Лізингоодержувач та Лізингодавець мають право відмовитися від підписання Акту приймання-передачі, і Лізингодавець повинен замінити такий Предмет Лізингу згідно з умовами п.1.8. даного Договору.

2.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання його сторонами та діє протягом 73 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.

2.2. Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком № 3 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

У відповідності до термінології договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 12.1. Договору Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок на не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що повідомити Лізингодавця у письмовій формі шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Згідно ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Статтею 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів .

Відповідно до ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

У відповідності з ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 - 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

- виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

- установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

- визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Дослідивши умови договору № 160038 фінансового лізингу від 10.02.2016 судом встановлено, що в ньому відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Суд, вважає, що умова оспорюваного Договору, зокрема, п. 1.4., про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, суперечать вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця в тому випадку, коли вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем.

Зміст ч. 1 ст. 808 ЦК України свідчить про те, що солідарна відповідальність лізингодавця та постачальника в такому випадку настає за всіма вимогами лізингоодержувача, які зазначено в цій нормі, тобто лізингодавець поряд з продавцем стає зобов'язаною перед лізингоодержувачем особою за всіма вказаними вимогами.

Враховуючи відсутність на момент укладення договору домовленості між сторонами про продавця транспортного засобу, відповідно до змісту договору та п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач ТОВ «Євро лізинг Україна», а тому, суд вважає, що пункт 1.4. Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо обмежують права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках і є несправедливим.

Зміст розділу 12 Договору, зокрема, пункту 12.1, свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою. Положення розділу 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору та 40% суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору.

В договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг", ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін.

В силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

Про дисбаланс інтересів сторін у цьому договорі свідчить і те, що, всупереч вимогам закону, позивач позбавлений можливості визначитись з усіма можливими необхідними витратами на придбання предмету лізингу, з огляду на те, що він, відповідно до розділу 11 договору, набуває право на його придбання у власність (викуп) не раніше сплати всіх платежів, передбачених п. п. 11.1, 11.2, 11.3. договору, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу.

Така умова договору, яка ставить позивача перед обов'язком можливої сплати і тих витрат, розмір яких не визначений у договорі, з огляду на те, що лізингодавцю надається право вимагати сплати і тих витрат, яких він не зазнав, але міг зазнати, також свідчить про їх несправедливість, оскільки надає право лізингодавцю в односторонньому порядку вирішувати питання про розмір цих витрат без права лізингоодержувача відмовитись від оплати витрат, розмір і перелік яких не обумовлений договором, наслідком чого може стати відмова відповідача від укладення договору купівлі-продажу.

Про дисбаланс прав та обов'язків сторін свідчить і зміст розділу 10 «Сплата лізингових платежів» договору, зокрема, п. п. 10.4., 10.5., які є також несправедливими, оскільки, всупереч вимогам п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», надають право відповідачеві визначення ціни предмета лізингу на момент його поставки споживачеві та разом з іншими умовами надають йому можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, передбачають неповернення здійснених платежів у разі відмови від зміни лізингових платежів.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Всупереч вимогам п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 10, ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ч. 1 ст. 767, ч. 2 ст. 768 ЦК України в договорі фінансового лізингу від 15.06.2015 року не передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не надається лізингоотримувачу. Одночасно для нього встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечене лише відповідальністю лізингоотримувача.

В договорі лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Отже, суд вважає, що умови договору свідчать про їх несправедливість з посиланням на те, що для визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві (відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року, справа № 6-40цс13). Також суд вважає, що вказані пункти договору, укладеного між сторонами, є несправедливими, оскільки містять умови, що свідчать про дисбаланс прав та обов'язків сторін на шкоду позивачеві.

Оскільки, визнання недійсними вказаних умов договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, а тому, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст.215 ЦК України, слід визнати недійсним оспорюваний договір в цілому.

Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.

Частиною 5 ст. 12 ЦК України передбачено, що якщо законом встановлено правові наслідки недобросовісного чи нерозумного здійснення особою своїх прав, поведінка особи припускається добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Частина 3 ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки судом в ході розгляду справи встановлено, що при укладенні договору фінансового лізингу принцип справедливості не було дотримано, відповідач як сторона договору має значні переваги, а позивач поставлений в жорсткі несправедливі умови, що свідчить про істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін в договорі, тому позов в частині визнання договору Фінансового лізингу № 160038 з додатками від 10.02.2016 слід визнати недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки позивачем, на виконання умов договору фінансового лізингу, на рахунок відповідача були сплачені кошти в розмірі 50749,50 грн. (квитанція № QS01 від 10.02.2016) та 82250,50 грн. (квитанція № QS01 від 10.02.2016), а всього на загальну суму 133000 грн., договір фінансового лізингу був визнаний судом недійсним, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти в розмірі 133 000 грн.

Позовна вимога позивача про стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» банківської комісії в розмірі 200 грн. не підлягає до задоволення, оскільки вказані кошти були сплачені на користь ПАТ «Промінвестбанк», який не є стороною по справі.

Оскільки при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1378 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 203, 215, 216, 509, 806-808 ЦК України, ст.ст. 1,3,6,7,11,16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 10, 11, 57, 60, 179, 212-215,223,224-228 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір Фінансового лізингу № 160038 з додатками від 10.02.2016 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 133000 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції до апеляційного суду Черкаської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: О. М. Степаненко