Справа № 487/9255/15-ц
Провадження № 2/487/586/16
08.04.2016 місто Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.
при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника органу опіки та піклування
служби у справах дітей адміністрації
Заводського району Миколаївської міської ради НОРЕНКО О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -
Позивач ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 лютого 2012 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти залишились мешкати разом з матір'ю, яка на той час мешкала за адресою: АДРЕСА_1. В період мешкання дітей разом з матір'ю були створені неприпустимі умови для їх проживання, оскільки житлове приміщення перебувало в антисанітарному стані, в ньому постійно знаходились особи, які зловживали спритними напоями, спальні місця дітей знаходились на балконі. З листопада 2012 року діти за згодою відповідачки почали мешкати з позивачем. З вказаного часу відповідачка самоусунулась від участі в житті дітей та бачилась з ними 1-2 рази. При цьому ОСОБА_1 не дбала про фізичний та духовний стан дітей, їх навчання, належне харчування, медичний догляд, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов'язків. У березні 2015 року рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва з відповідачки на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання дітей, яке ОСОБА_1 не виконується. В даний момент відповідачка веде антисоціальний спосіб життя та не контактує з позивачем та дітьми, що унеможливлює вирішення повсякденних питань, пов'язаних з вихованням та розвитком дітей, у випадках, коли необхідно отримати її згоду. З огляду на викладене, у зв'язку із ухиленням відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків позивач просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо їхніх неповнолітніх дітей.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволення, надавши пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Після дачі пояснень у судовому засіданні ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи за його відсутністю.
Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду пред'явленого до неї позову була повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідачка не з'явилася до суду без поважних причин. З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради у судове засідання не з'явився, просив розглянути справу у свою відсутність та зазначив про неможливість з'ясування причин неучасті матері у вихованні дитини, оскільки її місце мешкання знаходиться у Заводському районі міста Миколаєва.
Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради надав суду висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківським прав.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
Згідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. У відповідності зі ст.151 СК України батьки мають право на переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; мають право вибирати форми й методи виховання, за винятком тих, які суперечать закону, моральним принципам суспільства.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Підстави для позбавлення батьківських прав чітко передбачені нормами ст. 164 СК України.
Статтею 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків, згідно ст. 11 вказаного закону, є забезпечення інтересів своєї дитини.
У відповідності зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей.
У відповідності зі ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею.
Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенції про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У Преамбулі Конвенції проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Дитині, здатній сформулювати власні погляди, згідно ст. 12 Конвенції, забезпечується право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно статті 4 Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх всиновленні, на національному і міжнародних рівнях (ООН, 03.12.1986 рік) якщо батьки не виявляють турботу про свою дитину, або вона є неналежною, слід розглядати питання про турботу про неї з боку родичів батьків дитини, передачі дитини на виховання в іншу родину або про всиновлення, або, в разі необхідності, про влаштування дитини до спеціального закладу.
Відповідно до Європейської конвенції про здійснення прав дітей, прийнятої Радою Європи 25.01.1996 року, та ратифікованої Законом України №69-V(69-16) від 03.08.2006 року, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.
Під час розгляду справи, що стосується інтересів дитини, згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, судовий орган надає можливість дитині висловити її думки та приділяє їм належну увагу.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво серії НОМЕР_1, видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 14.01.2014 року) та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серії НОМЕР_2, видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 14.01.2014 року).
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 лютого 2012 року шлюб, укладений 30.11.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, було розірвано.

Згідно довідки №366 від 05.05.2015 року приватного підприємства «ЖЕК-10» місце мешкання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровано з позивачем.

Відповідно до довідки №91 від 24.02.2014 року Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №44 в період проживання дітей разом з матір'ю ОСОБА_1 вони мешкали в однокімнатній квартирі в оточенні осіб, що зловживають алкоголем, були брудними, голодними, спали на балконі, хворіли, конфліктували з іншими дітьми. Мати постійно вживала спиртні напої та лише іноді була твереза. Внаслідок такого ставлення матері до дітей вони виявили бажання проживати з батьком ОСОБА_3 та були передані йому.

За даними характеристики №91 від 24.02.2014 року Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №44 на учня ОСОБА_5. при відвідуванні місця мешкання дітей, які проживали з матір'ю ОСОБА_1, були виявлені антисанітарні умови проживання. Зі слів дітей мати гралася з ними та допомагала виконувати уроки лише тоді, коли не вживала спиртні напої.

У зв'язку із тим, що діти потрапили у складні життєві обставини, адміністрацією учбового закладу було направлено подання №578 від 25.09.2012 року до органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради з метою проведення профілактично-роз'яснювальної роботи з матір'ю ОСОБА_1 щодо її відповідальності за виховання дітей.

Згідно довідки-характеристики ДІМ Корабельного РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 22.03.2014 року за місцем мешкання ОСОБА_1 характеризується посередньо.

Відповідно до акту від 30.10.2015 року, за місцем фактичного мешкання дітей за адресою: АДРЕСА_2, матір дітей ОСОБА_1 не з'являється.

Згідно пояснень сусідки ОСОБА_6 від 12.02.2016 року, квартира АДРЕСА_3, в якій зареєстрована відповідачка ОСОБА_1, є фактично зруйнованою, світло та опалення відсутнє, стелі не має. ОСОБА_1 веде антисоціальний образ життя, пиячить та жебракує.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 02.03.2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2014 року.

Вказане рішення відповідачкою не виконується, заборгованість складає 15686 гривень.

Згідно висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради №578/020201-22/03/14/16 від 14.03.2016 року враховуючи інтереси дітей орган опіки та піклування вважав доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 по відношенню до дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Законом України №166-V від 20.09.2006 року було ратифіковано Конвенцію про контакт з дітьми (ETS N 192), прийняту Радою Європи 15.05.2003 року. Згідно ст. 2 даної Конвенції «контакт» означає: перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою.

Суд, з урахуванням конкретних, наведених вище обставин справи, констатує, що контакт між відповідачкою та неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відсутній.

У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків.

До процесу прийняття рішення у даній справі ОСОБА_1 було залучено у тій мірі, яка є достатньою для забезпечення необхідного захисту її інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень. Однак, незважаючи на належне повідомлення та інформування, відповідачка від безпосередньої участі у вирішення судом питання про доцільність або недоцільність позбавлення її батьківських прав ухилилася.

Підсумовуючи кожний з наведених висновків, суд вважає встановленим, що відповідачка ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своєї неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4, не дбає про розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, нехтує їх інтересами, не вживає заходів щодо забезпечення медичного огляду, лікування, не спілкується із дітьми взагалі, в тому числі у обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей, тощо.

З огляду на викладене, суд, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, перевіривши відповідність вимог чинному законодавству України, а також ратифікованим міжнародним документам, беручи до уваги найважливіші інтереси дитини, які, з урахуванням їх природи, переважають над інтересами матері, вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що таке рішення в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є «законним», оскільки ґрунтується на нормах статей 164-166 СК України, відповідає «законній меті», оскільки спрямовано на захист прав і інтересів дітей, та є «необхідним у демократичному суспільстві», оскільки застосоване втручання з боку держави відповідає нагальній соціальній потребі та є пропорційним поставленій легітимній меті беручи до уваги, щоврахування основних інтересів дітей є вирішальним чинником у кожній справі такого типу.

Зазначені висновки та основоположні принципи були, у тому числі, висловлені у рішеннях Європейського суду з прав людини «Савіни проти України», «Гаазе проти Німеччини», «Бушемі проти Італії».

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.10, 11, 39, 59, 60, 61, 82, 88, 209, 212-215, 212, 367 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 150, 151, 160, 164-166 СК України, ст.ст. 32, 242 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_1, 1977 року народження, батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА