Провадження № 2/522/413/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 червня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. за №405, та стягнути з відповідачки суму судових витрат.

Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що їй на праві приватної власності належало 637/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2009 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 За словами позивачки, вказаний договір купівлі-продажу являвся насправді договором довічного утримання, за яким позивачка зобов'язалась доглядати за ОСОБА_4, забезпечувати її продуктами харчування та ліками, що позивачка і здійснювала.

Також зазначила, що інші 363/1000 частин зазначеної квартири належать ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 07 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 - сусідкою ОСОБА_4 та відповідачкою. Згодом, ОСОБА_4 стала вимагати від позивачки, щоб вона подарувала 637/1000 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3, оскільки саме вона здійснює догляд за нею. Саме під таким психологічним тиском з боку ОСОБА_4, 09 червня 2015 року між позивачкою та ОСОБА_3 був укладений відповідний договір купівлі-продажу, за яким позивачка коштів не отримала. ОСОБА_3 лише надала розписку, в якій зобов'язалась виплатити ОСОБА_2 37 000, 00 грн., які були витрачені нею на утримання ОСОБА_4 Однак, і вказаних коштів відповідачкою виплачено не було.

Тому, ОСОБА_2 просить визнати недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу, оскільки він був укладений всупереч її волевиявлення, а під психологічним тиском з боку відповідачки та ОСОБА_4

ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечували, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 09 червня 2015 року був укладений між сторонами на законних підставах, за яким ОСОБА_3 передала позивачці грошову суму у розмірі 148 300, 00 грн. до укладення вказаного договору, про що свідчить п. 2 договору. Законність вказаного договору був перевірений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю., та підписаним обома сторонами на підставі вільного волевиявлення сторін.

Також відповідачка зазначила, що ОСОБА_2 ніколи не доглядала за ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки відповідачка доглядала та проживала разом з ОСОБА_5, то вона стала доглядати і за ОСОБА_4, яка проживала у судніх трьох кімнатах, була особою похилого віку та потребувала такого догляду. Згодом відповідачка запропонувала купити в ОСОБА_2 належну їй частину квартири, на що позивачка погодилась. Також пояснила, що розписку ОСОБА_2 вона надала у зв'язку з тим, що позивачка вимагала вказані кошти у ОСОБА_4, ніби-то, за витрати, понесені нею на їжу та ліки. Під час передачі ОСОБА_2 коштів за продаж квартири у розмірі 148 300, 00 грн. був присутній також її колишній чоловік - ОСОБА_6

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належало 637/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2009 року, укладеного між нею та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. за реєстровим №1701.

Вказаний договір купівлі-продажу був укладений за умови, що ОСОБА_2 повинна доглядати за ОСОБА_4, забезпечувати її продуктами харчування та ліками, а ОСОБА_4, в свою чергу подарує позивачці вищевказану квартиру безоплатно.

Квартира АДРЕСА_1 є комунальною, та складається з п'яти житлових кімнат, загальною площею 110, 7 кв. м. та житловою площею 67, 8 кв. м.

Інші 363/1000 частин зазначеної квартири належать ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 07 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 - сусідкою ОСОБА_4 та відповідачкою.

ОСОБА_3 здійснювала догляд за ОСОБА_5 до її смерті, та проживала разом з нею у вказаній квартирі.

Також судом встановлено, що 09 червня 2015 року, за пропозицією відповідачки, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу 637/1000 частин квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. за №405.

Згідно п. 2 вищезазначеного договору за домовленістю сторін продаж 637/1000 часток квартири вчинено за 148 300, 00, які ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_3 повністю до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін цього договору та є остаточною.

Відповідно до п. 11 договору він посвідчений за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_6, яка викладена окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю.

Недійсність правочину означає, що дія, вчинена у формі правочину, не володіє якостями юридичного факту, що здатний породити ті наслідки, настання яких бажали суб'єкти. Тобто дії юридичних і фізичних осіб спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог закону щодо умов його дійсності, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають суб'єкти, однак може викликати наслідки, наступу яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обов'язку відшкодувати збитки, моральну шкоду).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на використання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, використаній роботі, наданій послузі, - відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У ЦК України термін «насильство» використане як у розумінні насильства діями, так і в розумінні загрози насильства ( так зване - психологічне насильство). Насильство за ст. 231 ЦК України - це фізичний або психологічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати прояви: фізичне насильство (катування, побиття, заподіяння болю); психологічне насильство (залякування, загроза вбивством, загроза заподіяння тілесних пошкоджень самій особі або їй близьким, насильство дією викрадення дитини, пошкодження майна особи). Характерною рисою насильства є його незаконність, а також те, що воно є результатом активної поведінки вчиненого. Частіше за все активне насильство являє собою кримінальне каране діяння.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не є обов'язковим, щоб контрагент сам здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства та використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Крім загальних наслідків, ч. 2 ст. 231 ЦК України передбачає, що винна особа, яка застосовувала насильство, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі, а також моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням такого правочину.

Як вбачається зі змісту вказаного договору, під час його підписання сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі.

Таким чином, позивачкою не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений під психологічним тиском з боку ОСОБА_4 чи відповідачки.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 231 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ю.Б. Свячена