У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк», поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 14 серпня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ОСОБА_4, за умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1

Посилалась на те, що з 22 вересня 1990 року вона перебуває з ОСОБА_4 у шлюбі, у якому вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 Оскільки предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у порушення ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» і ст. 65 СК України, переданий в іпотеку без її згоди, просила позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 14 серпня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, з 22 вересня 1990 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2007 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1

14 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку зазначену квартиру.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 корпус 1 у м. Києві на момент передачі її в іпотеку була спільною сумісною власністю подружжя, однак ОСОБА_7 як дружина своєї згоди на передачу квартири в іпотеку не давала.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пґятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Враховуючи вищезазначені норми закону, слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно. Зокрема, у разі доведеності, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій на вищезазначені норми закону уваги не звернули і відповідних обставин не встановили; не врахували, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 стверджував, що на момент придбання квартири у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Також судами першої та апеляційної інстанцій

залишено поза увагою те, що, передаючи квартиру в іпотеку банку, іпотекодавець свідчив, що предмет іпотеки належить йому на праві особистої власності; документ, який посвідчує особу іпотекодавця, відомостей про шлюб не містить.

Оскільки допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення суд першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк», подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук