Справа № 521/6666/16-ц
Провадження № 2/521/3219/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря Бурдейного В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною генеральної угоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною генеральної угоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач згідно останніх уточнень посилалася на те, що 24.02.2015р. вона на підставі укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, отримала кредит у розмірі 31 699,65 грн. з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником обовязків у кредитному договорі №OD0WRK02465811 від 26.08.2013р., №SAMDN9476 від 09.08.2012р. За умовами цієї угоди заборгованість за договором № 1 до дати підписання Генеральної угоди складає 6260,73 грн., та за договором № 2 заборгованість складає 29038,92 грн. 16.03.2016р. вона звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про розірвання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 24.02.2015р., однак відповідач не погодився розірвати договір. Відповідно до тексту угоди вона повинна сплатити відповідачу неіснуючий борг в розмірі 31699,65 грн., а також відсотки за користування кредитом в розмірі 1,5 % щомісячно, крім того, вона відразу сплатила банку суму у розмірі 3600 грн.,кредиту на суму 31 699 грн., яку вказано в п. 1.2. Генеральної угоди вона не отримувала.

Саме ці підстави стали причиною звернення позивача до суду з позовними вимогами, щодо визнання недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24.02.2015р., укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, та просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити її позовну заяву.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та надав до суду письмові заперечення в яких, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24.02.2015р. ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 31699,65 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом договір про реструктуризацію укладено відповідно до заборгованостей, які утворилися за кредитними договорами № ОD0WRK02465811 від 26.08.2013р. та № SAMDN9476 від 09.08.2012р. Оскільки заборгованість у позивачки досягла значно великих розмірів, Банком було запропоновано позивачці укласти генеральну угоду для покращення її фінансового становища та скорішої виплати заборгованості, на що позивачка охоче погодилася. Ознайомившись з усіма запропонованими умовами договору, добровільно обумовлюючи всі умови укладеного договору сторонами було досягнуто згоди та укладено Генеральну угоду. Тому на момент укладання договору позивачці було відомо з яких складових складається заборгованість за генеральною угодою та відповідні утворення заборгованості за договорами № ОD0WRK02465811 від 26.08.2013р. та № SAMDN9476 від 09.08.2012р. Крім того, позивач виконувала зобовязання, покладені на нього за даною генеральною угодою, здійснюючи погашення заборгованості, вона прийняли всі умови та зобовязання, останнє погашення заборгованості було 22.06.2015р.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В обґрунтування заявлених вимог позивач надала суду Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, укладену 24.02.2015 року між ПАТ КБ « ПриватБанк» та ОСОБА_1, з якої вбачається, що остання діяла на підставі власного волевиявлення та метою даної угоди є створення сприятливих умов для виконання позичальником зобовязань за кредитними договорами № ОD0WRK02465811 від 26.08.2013р. та № SAMDN9476 від 09.08.2012р. ( а.с.6)

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Генеральної угоди від 24.02.2015р. та не спростовується позивачкою в судовому засіданні, вона добровільно підписала вище зазначену угоду, предметом якої було для покращення фінансового становища та скорішої виплати заборгованості за кредитними договорами № ОD0WRK02465811 від 26.08.2013р. та № SAMDN9476 від 09.08.2012р., а тому вона була обізнана щодо наявності, двох вище зазначених, кредитних договорів та заборгованості по ним. (а.с. 6-7).

16.03.2016р. ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору реструктуризації заборгованості, на дане звернення ПАТ КБ « ПриватБанк» листом 23.03.2016р. за № 20.1.0.0.0/7-20160316/3219 на адресу ОСОБА_1 направило відповідь про те, що розірвати договір про реструктуризацію неможливо, оскільки для цього потрібно згода двох сторін договору та повне погашення наявної заборгованості, та було розяснено, яким чином ОСОБА_1 може отримати розрахунок заборгованості через Приват24, надання інформації стосовно заборгованості за кредитом, неможливо оскільки дана інформацію може бути надана лише особисто під час ідентифікації особи, а не через засоби поштового звязку, оскільки така інформація є банківською таємницею, розкриття якої є незаконною. ( а.с. 57-59)

Крім того, ОСОБА_1, в день укладення Генеральної угоди, а саме 24.02.2015р., було сплачено частину заборгованості в розмірі 3600 грн. ( а.с. 8).

ОСОБА_1 зазначає, що Генеральна угода від 24.02.2015р. є недійсною, оскільки для неї незрозуміло з чого складається заборгованість по первинним кредитним договорам, та Банк погрожував відібрати у неї квартиру, в якій вона мешкає з дитиною, та скориставшись її скрутним становищем запропонував ОСОБА_1 укласти вище зазначений договір на вкрай невигідних для неї умов.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає, що посилання позивача на здійснення правочину з використанням впливу та з використанням скрутного становища не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від

того, хто був ініціатором такого правочину.

Між тим, Пленум ВСУ в своїй постанові від 06.11.2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 23 зазначає: «Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».

Стверджуючи про наявність з боку відповідача при укладенні Генеральної угоди під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, позивач не довела, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а також нею не було надано доказів спроб, зі сторони Банку, відібрання житла в рахунок погашення утвореної заборгованості. Як пояснила в судовому засіданні позивачка, доказів тиску та погроз на неї з боку відповідача у неї немає.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як убачається із тексту Генеральної угоди, при її підписанні ОСОБА_1 ознайомилась та була згодна з Умовами та правилами та своїм підписом підтвердила факт надання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ « ПриватБанк».

Між тим, позивач не вказала в якому конкретно пункті укладеної 24.02.2015 р. Генеральної угоди містяться несправедливі умови; у чому саме полягає їх несправедливість та у звязку з чим підлягає визнанню недійсною угода у повному обсязі, а не окремі її положення.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначені умов договору, підписавши Генеральну угоду, сторони погодились з усіма її умовами.

Позивач є дієздатною особою, справжність свого підпису на Генеральній угоді від 24.02.2015р. не оспорювала, про проведення почеркознавчої експертизи не заявляла клопотання.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача надала суду обґрунтований розрахунок заборгованості за договором від 09.08.2012р., з якого вбачається, з чого складається борг позивачки перед ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджує суму заборгованості в розмірі 29038,92грн., яка вказана в генеральній угоді від 24.02.2015р. Що стосується виконавчого напису нотаріуса від 14.12.2015р., яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 45893,47грн. за її боргом за Генеральною угодою від 24.02.2015р., укладеною між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 суд зазначає, що виконавчий напис було вчинено вже після того, як була підписана вказана генеральна угода і тому не може бути доказом тиску на позивачку.

Суд вважає, що позивач на підставі ст. 60 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в обґрунтування позову.

Таким чином, підстав для визнання Генеральної угоди від 24.02.2015 року недійсною на підставі ст.233 ЦК України, немає, а отже заявлений ОСОБА_1 позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.233, 627, 634 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною генеральної угоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН