АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

Суддів: Лапчевської О.Ф., Поліщук Н.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача Кузьмука В.С.

представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 (ОСОБА_4)

представника відповідача Запорожець Л.Г. (ДСІВ України)

представника відповідача Клімчук О.В. (ТОВ «НІК ЮЕЙ»)

представника відповідача Братківського К.С. (ТОВ «РБК-МЕДІА»)

представника третьої особи ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МАС МЕДІЯ ГРУП» та Компанії «Торнлі Інвестментс ЛТД» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАС МЕДІЯ ГРУП» до ОСОБА_4, Державної служби інтелектуальної власності України, Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК ЮЕЙ», Товариства з обмеженою відповідальністю «РБК-МЕДІА», третя особа Компанія «Торнлі Інвестментс ЛТД» про визнання договору про передачу права власності та виключних майнових прав на знак недійсним та застосування наслідків недійсності оспорюваного договору,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ТОВ «МАС МЕДІЯ ГРУП» звернулося до суду з вищевказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просило визнати недійсним Договір № ТМ 58683 про передачу права власності та виключних майнових прав на знак для товарів і послуг «РБК», захищений свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 58683 від 16.01.2006, укладений між ТОВ «МАС МЕДІА ГРУП» та фізичною особою ОСОБА_4 Просило витребувати у ТОВ «РБК-МЕДІА» з чужого незаконного володіння на користь ТОВ «МАС МЕДІА ГРУП» майно, що було передане на виконання недійсного Договору № ТМ 58683, а саме:

Справа № 760/10545/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4771/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Бобровник О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

передати позивачу право власності та виключні майнові права на знак для товарів і послуг «РБК», захищений свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 58683 від 16.01.2006;

скасувати рішення за реєстраційним номером № 16480 від 20.06.2014, яке було прийняте Державною службою інтелектуальної власності України, про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» №13, 2014;

скасувати рішення за реєстраційним номером № 18486 від 07.08.2015, яке було прийняте Державною службою інтелектуальної власності України, про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» №16, 2015;

зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України внести до Реєстру відомості про передачу права ТОВ «МАС МЕДІА ГРУП» на знак для товарів і послуг «РБК», захищений свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 58683 від 16.01.2006;

передати ТОВ «МАС МЕДІА ГРУП» доменні імена rbk.ua, rbc.ua та заборонити відповідачам використовувати ці доменні імена в подальшому;

зобов'язати ТОВ «Нік Юей» переделегувати (передати) до ТОВ «МАС МЕДІА ГРУП» доменні імена rbk.ua та rbc.ua (т. 2, а. с. 11-18).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01.02.2016 вищевказаний позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ТОВ «МАС МЕДІЯ ГРУП» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд порушив процесуальні строки призначення до розгляду справи та процесуальні строки її розгляду по суті позовних вимог та не вирішив питання про доцільність або недоцільність попереднього судового засідання. Зазначило, що договір № ТМ 58683 про передачу права власності та виключних майнових прав на знак від 04.06.2014 було зареєстровано у Державній службі інтелектуальної власності України без додатка №1 до нього, оплата за договором здійснювалась, коли власник позивача дізнався про факт непогодженого відчуження майна Товариства. Вказав, що судом не було звернуто уваги на те, що колишній директор позивача ОСОБА_16 здійснив продаж спірного майна товариства ОСОБА_4, яке в подальшому було перепродане до ТОВ «РБК-МЕДІА» з метою користування спірним майном від імені іншої юридичної особи - ТОВ «Українські бізнес технології» в інтересах яких діє ОСОБА_16

В апеляційній скарзі Компанія «Торнлі Інвестментс ЛТД» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є несправедливим, ухвалене з порушенням норм міжнародного права та норм національного процесуального права, що призвело до неповного з'ясування судом всіх обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд порушив встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи. Зазначила, що експертне дослідження у сфері інтелектуальної власності №01-12/15 від 09.12.2015 не стосується обставин та предмету спору, а Звіт соціологічного дослідження «Обізнаність населення України щодо знаку для товарів і послуг «РБК» за свідоцтвом №58683 та осіб, що використовують його при наданні послуг від 19.01.2015 є неналежним доказом, оскільки він був складений, коли ТОВ «РБК-МЕДІА» не було власником спірного знаку. Вказала, що при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував, що право директора на відчуження майна позивача має відбуватися відповідно до чинного законодавства та статуту Товариства. Компанія «Торнлі Інвестментс ЛТД» зазначила, що вигодонабувачем спірного майна є директор ТОВ «РБК-Україна» ОСОБА_16, який здійснив його відчуження ОСОБА_4 у власних інтересах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому останні є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції, зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 16.01.2006 був зареєстрований знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № 58683 стосовно послуг 36 та 41 класів МКТП на ім'я ТОВ «Медіабізнесінформ» (т. 1, а. с. 30). 11.04.2007 ТОВ «Медіабізнесінформ» уклало з ТОВ «Мас Медіа Груп» договір про передачу на користь останнього всіх майнових прав на знак для товарів і послуг «РБК», захищений свідоцтвом України № 58683 від 16.01.2006, відповідно до якого Товариство прийняло всі майнові права на Знак для всього переліку послуг та 41 класів МКТП (т. 1, а. с. 44-46). ТОВ «Мас Медіа Груп» набуло право власності на Знак для товарів і послуг «РБК» від 26.06.2007 (ДСІВ України прийнято рішення про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» №9 та внесення змін до державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг). 04.06.2014 між ТОВ «Мас Медіа Груп» в особі директора ОСОБА_16 який діяв на підставі статуту Товариства таОСОБА_4 було укладено Договір № ТМ 58683 про передачу права власності та виключних майнових прав на знак для товарів та послуг «РБК» за свідоцтвом України № 58683, а також право власності та виключні майнові права на доменні імена rbk.ua та rbc.ua. (т. 1, а. с. 24-28). Відповідно до п. 2.2 Договору №ТМ 58683 ціною даного договору є сума винагороди Власника, що зазначена в Додатку №1 до цього договору (т. 1, а. с. 25). Відповідно до п. 1 Додатку№1 до Договору №ТМ 58683 про передачу права власності та виключних майнових прав на знак від 04.06.2014, винагорода власника за передачу права власності та виключних майнових прав на знак складає 350 871,00 грн. Пункт 2 набувач зобов'язується сплатити власнику суму винагороди не пізніше 31.03.2015 (т. 2, а. с. 138). На виконання вищевказаного договору ОСОБА_4сплатила на рахунок позивача350 871,00 грн., а останній прийняв дану оплату (т. 2, а. с. 139-140). На підставі зазначеного договору ДСІВ України (відповідач - 2) прийняло рішення за реєстровим номером №16480 від 20.06.2014 про публікацію у Бюлетені «13, 2014 та внесені до Реєстру відомостей про передачу права на знак ОСОБА_14 (відповідачу - 1) (т. 1, а. с 115-116). Позивач, вважаючи незаконним, всупереч положенням Статуту Товариства, укладення колишнім директором Товариства ОСОБА_16 Договору № ТМ 58683 про відчуження ОСОБА_4 права власності та виключних майнових прав на знак для товарів та послуг «РБК», охоронюваний свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 58683 від 16.01.2006 та права власності та виключних майнових прав інтелектуальної власності на доменні імена rbk.ua та rbc.ua звернувся з відповідним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав визнання зазначеного правочину недійсним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами 1 - 3 та 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що подаючи відповідний позов, позивач посилався на відсутність повноважень у колишнього директора ТОВ «МАС МЕДІЯ ГРУП» ОСОБА_16 укладати спірний договір, оскільки Статут вищезгаданого товариства забороняв укладати таку угоду, з урахуванням того, що вартість спірного майна становить більш як 50% відсотків уставного фонду Товариства (вважав, що дійсна ринкова вартість вказаного товарного знаку становить 600 000 грн., а статутний фонд товариства становить 1 040 300). Також позивач посилався на невідповідність вказаного правочину моральним засадам суспільства, при цьому, не обґрунтовуючи вказані вимоги жодним чином.

В зв'язку з наведеними обставинами в суді першої інстанції підлягало доказуванню саме перевищення колишнім директором зазначеного ТОВ своїх повноважень при укладанні вказаного договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 2.5. Статуту ТОВ «Мас Медіа Груп» має право укладати з юридичними та фізичними особами угоди, договори, контракти тощо. Відносини ТОВ «Мас Медіа Груп» з іншими юридичними та фізичними особами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. ТОВ «Мас Медіа Груп» є вільним у виборі предмету договору, визначені зобов'язань, будь-яких інших умовах господарських відносин, що не суперечить законодавству України (п. 4.1. Статут).

Відповідно до п. 8.1. Статуту виконавчим органом ТОВ «Мас Медіа Груп» є Директор.

Відповідно до п. 8.3 Статуту Директор товариства здійснює керівництво поточної діяльності ТОВ «Мас Медіа Груп» за винятком тих, що належить до виключної компетенції Загальних зборів учасників.

Пункт 7.7. Статуту визначає перелік питань, які належать до виключної компетенції Загальних зборів учасників. До цього переліку не внесене питання про укладення договорів щодо відчуження майна товариства.

Відповідно до п. 8.6. Статуту до компетенції Директора Товариства належить укладення та підписання будь-яких цивільно-правових та господарсько-правових угод, розпорядження майном Товариства згідно положень чинного законодавства України та цього Статуту.

За наведених обставин можливо зробити висновок про те, що Статут Товариства не містить обмеження щодо розпорядження Директором майном Товариства та даних про наявність обмежень щодо представництва від імені останнього.

Вказаний висновок, на думку колегії суддів, узгоджується і з вимогамич. 4 ст. 145 ЦК України та ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства».

Також з матеріалів справи вбачається, що пункт 7.11. статуту встановлює, що рішення про внесення змін до Статуту, відчуження майна Товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна Товариства, та про ліквідацію Товариства приймається більшістю не менш як у 3/4 голосів.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до п. 5.2. Статуту ТОВ «Мас Медіа Груп» в редакції від 04.06.2013 статутний капітал Товариства складає 1 040 300 гривень.

Згідно Додатку №1 до спірного Договору винагорода Власника за передачу права власності на знак складає 350 871,00 грн. грн. (т. 2 а. с. 138).

Також сторони не заперечували той факт, що балансова вартість спірного майна фактично дорівнює 1 633,38 грн.

За наведених обставин та враховуючи встановлений в суді першої інстанції факт отримання позивачем коштів за вказаним спірним договором (т. 1 а. с. 41-43), колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що, укладаючи спірну угоду, колишній директор ТОВ «Мас Медіа Груп» діяв в межах наданих йому повноважень правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що реальна ціна вказаної торговельної марки дорівнює 600 000 грн. а остання фактично була відчужена за 350 871,00 грн., в зв'язку з чим порушені інтереси позивача, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що, вказуючи ринкову вартість зазначеної торговельної марки, позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надав доказів на підтвердження зазначених обставин.

Враховуючи наведене, вказаний довід апеляційної скарги не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що суд першої інстанції при вирішенні справи не прийняв до уваги ті обставини, що директор Товариства укладав спірний правочин в порушення вимог моральних принципів суспільства, що виражається в тому, що вказана особа діяла в особистих інтересах, колегія суддів вважає також безпідставним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Дана обставина не була предметом розгляду при розгляді справи в суді першої інстанції та не досліджувалась останнім, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для надання їм правової оцінки.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи по суті, суд першої інстанції не врахував усні пояснення позивача з приводу відчуження вказаного товарного знаку та доменних імен, колегія суддів вважає такими, що не спростовують вищезазначені висновки, оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства, зміна або уточнення позовних вимог відбувається за відповідною письмовою заявою позивача, а в матеріалах справи така заява відсутня.

Враховуючи, що вищевказані вимоги при розгляді справи в суді першої інстанції позивачем не заявлялися, тому дана обставина не може спростовувати висновків суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував, що Додаток №1 до спірного договору, в якому міститься ціна останнього, було надано відповідачем лише в останнє судове засідання, внаслідок чого було порушено принцип змагальності сторін, колегія суддів вважає безпідставним, ураховуючи те, що позивач фактично, визнаючи ціну спірного договору, не надав будь-яких доказів на підтвердження ринкової вартості зазначеного предмету спору.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту введення в оману споживача щодо товару і послуги при укладанні зазначеного правочину.

Відповідно до пункту 7 статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг на підставі договору. Передача права власності на знак не допускається, якщо вона може стати причиною введення в оману споживача щодо товару і послуги або щодо особи, яка виготовляє товар чи надає послугу.

Зміст поняття введення знаком в оману споживача щодо товару і послуги або щодо особи, яка виготовляє товар чи надає послугу розкривається у Правилах складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Державного патентного відомства України від 28.07.1995 № 116 із змінами і доповненнями.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4.3.1.9 Правил до позначень, що є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, відносяться позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов'язані з певною якістю, географічним походженням товарів або послуг або з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до ліцензійного договору № L58683RBC (невиключна ліцензія) про використання знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України № 58683 01.07.2007, укладеного між ТОВ «РБК-Україна» та ТОВ «Мас Медіа Груп», останнє надало ТОВ «РБК-Україна» дозвіл на використання знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України № 58683 (т. 2, а. с. 111-112). ТОВ «РБК-Україна» одержало Свідоцтво КВ № 138-02Р від 16.05.2006 про державну реєстрацію Інформаційного агентства ТОВ «РБК-Україна», програмною метою якого були визначені фінансові, економічні і політичні новини України, ближнього зарубіжжя і країн Заходу на сайті www.rbk.ua (т. 2, а. с. 116). У матеріалах справи також наявний ліцензійний договір № L58683MBI (невиключна ліцензія) про використання знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України № 58683 01.07.2007 між ТОВ «Мас Медіа Груп» та ТОВ «Медіабізнесінформ» (т. 2, а. с. 113-114). Відповідно до Ліцензійного договору № 10/07/2014 від 10.07.2014 на використання торговельної марки за свідоцтвом України № 58683, укладеного між ОСОБА_4та ТОВ «РБК-Україна», відповідач-1 надала ТОВ «РБК-Україна» право на використання знака для товарів і послуг за свідоцтвом України № 58683 шляхом його застосування під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої він зареєстрований, а також шляхом застосування в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет, в т.ч. в доменних іменах rbc.ua та rbk.ua (т. 2, а. с. 117).

Таким чином, матеріали справи містять данні, і вказані обставини не заперечував і представник позивача, що сам ТОВ «Мас Медіа Груп» безпосередньо не використовував спірний товарний Знак.

Згідно Висновку за результатами проведення експертного дослідження у сфері інтелектуальної власності № 01-12/15 від 09.12.2015, який було надано відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції, знак за свідоцтвом України № 58683 для товарів і послуг не містить описових елементів, які можуть викликати асоціативне уявлення у споживача про виробника, які не відповідають дійсності (т. 2, а. с. 119).

На підставі викладеного, та враховуючи відсутність будь-яких доказів, що підтверджували б, що використання знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України № 58683 при наданні послуг, для яких він зареєстрований, здійснював позивач,колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що станом на момент укладення Договору № 58683 між позивачем та відповідачем-1 про передачу права власності та виключних майнових прав на знак за свідоцтвом України № 58683 у споживачів не було та не могли виникнути будь-які асоціації, пов'язані з використанням знака за свідоцтвом України № 58683 саме ТОВ «Мас Медіа Груп» правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що для проведення відповідного дослідження відповідач надав зображення товарного знаку в чорно-білому кольорі, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Враховуючи, що подаючи позов, позивач надав до суду саме таке зображення, яке і стало предметом вищезгаданого дослідження, колегія суддів вважає і зазначений довід таким, що не спростовує висновків суду першої інстанції.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування відповідного рішення Державної служби інтелектуальної власності України.

Відносини, що виникають у зв'язку з передачею права власності на знаки, регулюються Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», Інструкцією про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстрів відомостей про передачу права власності на знак для товарів і послуг та видачу ліцензії на використання знака (міжнародного знака) для товарів і послуг, затвердженою наказом Міністерства освіти і науки України від 03.08.2001 № 576 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 7.08.2001 за №718/5909 та іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 1114 Цивільного кодексу України факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації.

Пунктом 1 ст. 13 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що одночасно з публікацією відомостей про видачу свідоцтва Установа здійснює державну реєстрацію знака, для чого вносить до реєстру відповідні відомості.

Тобто з вищезазначених норм законодавства України в сфері інтелектуальної власності вбачається, що свідоцтво України на знак для товарів і послуг є чинним після державної реєстрації.

Пунктом 1.2 зазначеної Інструкції передбачено, що передача права власності на знак здійснюється на підставі договору про передачу права власності

Згідно з п. 2.3 Інструкції у договорі (ліцензійному договорі) або витягу з договору ліцензійного договору) повинні бути вказані: сторони договору; предмет договору; номер свідоцтва; перелік товарів і послуг із зазначенням класів МКТП, на які поширюється передача права власності; місцезнаходження (місце проживання) сторін (п.2.3.1).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції договір (ліцензійний договір) підписується сторонами, що його укладають. Договір (ліцензійний договір) від імені юридичної особи підписується особою, що має на це повноваження. Договір (ліцензійний договір) або витяг договору (ліцензійного договору) засвідчуються в порядку, установленому в країні його вкладання. Відповідальність за достовірність інформації наведеної в документах, що додаються до Державної служби, несуть сторони договору (ліцензійного договору).

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що чинним законодавством не передбачено повноваження зазначеної установи здійснювати перевірку повноважень осіб, які підписали договір про передачу права власності на знак, як і не передбачено повноважень та способу (визначеної законом процедури) здійснювати перевірку обсягу повноважень, техніки відтворення підпису особи при оформленні документів (договорів).

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції не було встановлено підстав для визнання недійсним вказаного правочину, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні даної частини позовних вимог, колегія суддів також вважає правильними.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що при винесенні вказаного рішення, суд першої інстанції в порушення вимог діючого законодавства не послався на норми права, однак з урахуванням того, що вказані позовні вимоги є похідними від основних та залежали від задоволення позову в частині позовних вимог про визнання вказаного правочину недійсним, та з урахуванням ч. 2 ст. 308 ЦПК України, колегія суддів вважає, що вказані обставини не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За наведених обставин, на думку колегії суддів, посилання в апеляційній скарзі на не зазначення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання у частині відмовлення передачі позивачу права власності на виключні майнові права на вказаний знак для товарів і послуг також не є підставою для зміни або скасування рішення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи, що судом першої інстанції спірний договір визнаний недійсним не був з висновками якого погоджується і колегія суддів, тому підстави для застосування реституції відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що ДСІВ, в порушення вимог чинного законодавства, прийняла рішення і зареєструвала передачу права власності на підставі Договору № ТМ 58683 про передачу права власності та виключних майнових прав на знак для товарів та послуг «РБК» за свідоцтвом України № 58683, а також право власності та виключні майнові права на доменні імена rbk.ua та rbc.ua без Додатку №1 до цього договору, колегія суддів також вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Матеріали справи свідчать, що ДСІВ 20.06.2014 прийнято рішення (реєстраційний номер № 16480, дата публікації та реєстрації 10.07.2014) про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Державного реєстру свідоцтв України знаків для товарів та послуг відомостей про передачу права власності на знак за свідоцтвом № 58683, відповідно до яких право власності на такий знак передається власником свідоцтва - ТОВ «Мас Медіа Груп» (позивачем) ОСОБА_4 (відповідачу - 1) (т. 1, а. с 115-116). Зазначене рішення було прийнято ДСІВ на підставі наступних документів: заяви від 12.06.2014 на 1 арк.; платіжного доручення від 11.06.2014 № 308 на 1 арк.; довіреності від ТОВ «МАС МЕДІА ГРУП» на ім'я ОСОБА_15 на 1 арк.; договору №ТМ 58683 від 04.06.2014 на 5 арк.; довіреності від ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_15 на 1 арк.

Таким чином, ДСІВ діяло на підставі вимог чинного законодавства та були у нього відсутні підстави для відмови в публікації та внесенні до реєстру відомостей про передачу права власності на знак за свідоцтвом № 8683.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного цивільно-процесуального законодавства безпідставно не призначив попереднє судове засідання, на думку колегії суддів, також не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до вимог ч. 7 ст. 130 ЦПК України попереднє судове засідання не є обов'язковим. Питання про необхідність його проведення вирішується суддею під час відкриття провадження у справі.

Також необґрунтованими, на думку колегії суддів є посилання в апеляційних скаргах на порушення судом першої інстанції принципу змагальності, яке сталося внаслідок неможливості позивача ознайомитися з письмовими запереченнями відповідача 1 та відповідачем 4, оскільки матеріали справи свідчать про те, що таку можливість позивач мав (т. 1, а. с. 187-209; т. 2 а. с. 175).

Посилання в апеляційних скаргах на те, що при розгляді справи суд першої інстанції не звернув уваги, що одразу після укладення договору № ТМ 58683 від 04.06.2014 Позивач не отримав винагороду від Відповідача-1, також є безпідставним з урахуванням того, що відповідно до укладеного Додатку № 1 до договору № ТМ 58683 від 04.06.2014 Відповідач-1 (Набувач) мав сплатити Позивачу (Власнику) винагороду в сумі 350 871 грн. не пізніше 31 березня 2015 року (п. 1, 2), що він і зробив, при цьому сам Позивач підтвердив цей факт банківською випискою (т. 1 а. с. 41-43).

Доводи апеляційних скарг про порушення судом норм процесуального права, а саме строків розгляду справи знайшло своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, дана обставина не призвела до неправильного вирішення справи по суті та неповного з'ясування обставин справи, а тому відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Слід зазначити, що розгляд справи декілька разів переносився на інші дати та у судових засіданнях оголошувались перерви через поважні причини, а саме через подання Позивачем заяви про уточнення позовних вимог, через перебування судді на лікарняному.

Посилання на те, що при розгляді справи по суті суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при укладанні вказаного правочину були порушені вимоги п. 7 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг» не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, у зв'язку з чим не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів критично ставиться до соціального дослідження «Обізнанність населення України щодо знаку для товарів або послуг (торговельної марки) «РБК» за свідоцтвом №58683 від 19.01.2016, враховуючи дату його проведення, та покладення його в основу рішення судом першої інстанції, разом з тим вважає, що і дана обставина не призвела до ухвалення незаконного рішення.

Інші доводи апелянта також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки були предметом розгляду в суді першої інстанції, який зробив по ним свої висновки, з якими погоджується колегія суддів .

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МАС МЕДІЯ ГРУП» відхилити.

Апеляційну скаргу Компанії «Торнлі Інвестментс ЛТД» відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: О.Ф. Лапчевська

Н.В.Поліщук