АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/585/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2037/16Головуючий у 1-й інстанції Сайко О. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Чумак О.В., при секретарі: Рибак О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 12.02.2007 між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № PLXRRX05440059, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 4 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» договір.

Вказував, що позивач свої зобовязання за даним договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами договору. Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також інших витрат відповідно до умов договору, а тому станом на 23.02.2016 за відповідачем утворилася заборгованість за картковим рахунком в сумі 56 724,32 грн., яка складається з наступного: 3 174,42 грн. - заборгованість за кредитом; 15008,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 132,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 38409,40 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 509,92 грн. - штраф (процентна складова).

Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 6 525 грн 94 коп., яка була стягнена судовим наказом Пирятинського районного суду Полтавської області від 25.01.2008 року, а тому різниця становить 53 208,30 грн., яку банк просив стягнути з відповідача ОСОБА_2, а також судові витрати.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилось публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та подало на нього апеляційну скаргу в якій прохали рішенняПирятинського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити. Вважає, що рішення суду є незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання проводилось за відсутності сторін, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове по суті позовних вимог.

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 12.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № PLXRRX05440059, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 4 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 12 місяців (а.с.7).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), Тарифами банку складає між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» договір.

Відповідно до судового наказу Пирятинського районного суду Полтавської області від 25.01.2008 з відповідача стягнуто заборгованість за договором у сумі 6 525,94 грн., з яких: - 4403,60 грн. заборгованість за кредитом; - 1730,67 грн. заборгованість за процентами, - 120 грн. заборгованість з комісії за обслуговування кредиту.

На момент розгляду справи відповідачем даний судовий наказ не виконано. Даний факт не заперечувався сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений пятирічний строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Беручи до уваги, що відповідачем допущено порушення зобовязання за кредитним договором № PLXRRX05440059 від 12.02.2007 року, останній має нести цивільну відповідальність передбачену законом.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно умов договору, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором встановлений сторонами тривалістю у пять років, що відповідає вимогам ст.259 ЦК України.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, в межах строків позовної давності, скористався правом вимоги до відповідача у січні 2008 року подавши до суду заяву про видачу судового наказу. З моменту набрання судовим наказом законної сили, за відповідачем до повного повернення тіла кредиту, залишилося зобовязання щодо щомісячного повернення процентів за користування кредитом та сплати неустойки за порушення взятого зобовязання.

Виходячи з обставин справи, висновки місцевого суду про наявність підстав для повної відмови в задоволені позову, у звязку з пропуском строку позовної давності, є передчасними та не обґрунтованими, оскільки на момент звернення позивача з позовом до суду, строки позовної давності щодо щомісячних платежів з процентів по кредиту та суми неустойки починаючи з червня 2011 року не спливли.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку в межах строків позовної давності, тобто починаючи з червня 2011 року, нарахування процентів за користування кредитом останніми не проводилося, та позовними вимогами не охоплено, а тому в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах в сумі 15008,50 грн., які були нараховані станом на кінець 2010 року необхідно відмовити за закінченням строків позовної давності, про що є відповідна заява відповідача.

Сума пені заявлена до стягнення позивачем нарахована та період, який знаходиться в межах строків позовної давності, а тому зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідача, вважається такою, що відповідає умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи те що, сума нарахованої банком пені за несвоєчасне погашення заборгованості значно перевищує розмір збитків та відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання, колегія суддів приходить до висновку, про зменшення суми пені з 38409,40 грн. до 6400 грн., яка відповідає подвійному розміру основного боргу, відповідно до розрахунку наданого позивачем.

Таким чином, доводи апелянта підлягають частковому задоволенню в наступному розмірі: 6400 грн. - заборгованість по пені; 500 грн. штраф фіксована частина та 915,75 грн. штраф процентна складова, а всього у загальному розмірі 7815,75 грн.

В іншій частині вимог позивача, необхідно відмовити.

За таких обставин, рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», згідно якого слід стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № PLXRRX05440059 від 12.02.2007 року, з урахуванням строку позовної давності визначеного сторонами договору.

Судовий збір, сплачений позивачем, підлягає пропорційній компенсації за рахунок відповідача з урахуванням норм ст. 88 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна перемоги, буд. 50, рахунок № 3111, , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором № PLXRRX05440059 від 12.02.2007 року, а саме: 6400 грн. - заборгованість по пені; 500 грн. штраф фіксована частина та 915,75 грн. штраф процентна складова, а всього у загальному розмірі 7815,75 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - судовий збір в розмірі 210 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: