печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати кредитний договір № 014/4044/82/38228 від 28.02.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 28.02.2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/4044/82/38228, згідно умов якого Банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти для купівлі автомобіля в сумі 40 000,00 дол. США з кінцевим терміном погашення 28.02.2014 року з оплатою 14% річних. Договір є незаконним, оскільки єдиним засобом платежу на території України є національна валюта, а використання іноземної валюти можливе лише за умови отримання одним із учасників такої операції індивідуальної ліцензії Національного Банку України, проте ні Банк, ні позичальник такої ліцензії не отримували. Крім того, Банком не доведено видачу позивачу готівкових доларів США та дотримання цільового використання кредитних коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, та справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 28.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», (Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено кредитний договір № 014/4044/82/38228, згідно умов якого Банк надає Позичальнику кредит в розмірі 40 000,00 дол. США строком 72 місяці з датою остаточного погашення кредиту 28.02.2014 року, процентна ставка 14% річних. Позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору та тарифів Кредитора, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Так, згідно вказаної статті, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

За правилами ст. 1054 ЦК України, надання кредитів та їх повернення здійснюється виключно на договірних відносинах.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частина перша ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України - зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93 (далі - Декрет).

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій.

В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті.

Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених Законом.

Законом України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що кошти в розумінні цього Закону, це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно п.3 частини першої ст.47 цього ж Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій , які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії , на весь період дії режиму валютного кредитування. Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. №275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта. При цьому пунктом 5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав банківську ліцензію НБУ №10 від 27.03.1992рю і всі до неї Додатки, в тому числі на операції з валютними цінностями,залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і додатків до дозволу НБУ №10-4 від 27.03.1992р. з правом залучення іноземної валюти на валютному ринку України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України та визнання бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України, то вказане твердження є голослівним, не відповідає дійсним обставинам справи та не підтверджено відповідними доказами.

В даному випадку суд виходить з того, що сторони мали право визначити валюту кредиту відповідно до чинного законодавства, при цьому відсутні відомості про те, що позивач здійснювала розрахунки за придбане нерухоме майно саме в іноземній валюті.

Вищезазначені обставини переконують суд в необґрунтованості поданого позивачем позову, а тому вимоги позивача підлягають відхиленню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203,215, 524 ,533, 627 ЦК України, Закону України " Про банки та банківську діяльність ", ст.ст. 8,10,11,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.