АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Справа №643/4051/16-ц. Головуючий 1 інст.: - Горбунова Я.М.
Провадження №22-ц/790/4941/16. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2016 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Черкасова В.В., Міненкової Н.О.,

за участю секретаря: - Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 1 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним, повернення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулась в суд із вказаним позовом, який уточнила у травні 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 29 грудня 2015 року вона та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» уклали договір фінансового лізингу №00297, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяла на себе зобов'язання придбати та передати їй у користування на умовах фінансового лізингу легковий автомобіль «GEELY GCT7», вартістю 150 000 грн., а вона зобов'язалась прийняти предмет лізингу та сплачувати відповідачу лізингові платежі та інші платежі, передбачені умовами договору.

На виконання цього договору вона 29 грудня 2015 року перерахувала на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» авансовий платі та комісію в розмірі 15 000 грн.

При укладенні договору вона та представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» домовились щодо придбання автомобіля по акційній ціні, продавця якого вона знайшла самостійно.

Оскільки акція на продаж автомобіля «GEELY GCT7» діяла до 7 січня 2016 року, а представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на зв'язок з нею не виходив, вона 4 січня 2016 року направила на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» лист з вимогою про визнання договору фінансового лізингу недійсним, однак відповідач визнавати договір недійсним відмовився та сплачені нею грошові кошти не повернув.

Посилаючись на те, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують її права як споживача, на підставі ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 524, 533, 632, 762, 779, 806, 808 ЦК України, ст. ст. 12, 18, 22 Закону України «Про захист права споживачів», ОСОБА_6 просила суд визнати договір фінансового лізингу №002978, укладений 29 грудня 2015 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» недійсним.

Застосувати наслідки недійсного правочину та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на її користь сплачені нею за вказаним договором 15 000 грн.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не з'явився.

В письмових запереченнях наданих до суду позов не визнав.

При цьому посилався на те, що договір фінансового лізингу №002978 від 29 грудня 2015 року укладено з додержанням вимог ст. ст. 203, 638, 642, 806, 807 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 1 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір фінансового лізингу №002978 від 29 грудня 2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_6 недійсним.

Застосовано до вказаного договору наслідки недійсного (нікчемного) правочину.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_6 сплачені нею 15 000 грн. грошових коштів.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 1 червня 2016 року стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що договір фінансового лізингу №002978 від 29 грудня 2015 року містить несправедливі умови відносно споживача, нотаріально не посвідчений, укладений відповідачем за відсутності відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, а тому підлягає визнанню недійсним.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої ст. 3, частина третя ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта ст. 18 цього Закону).

Матеріали справи свідчать, що 29 грудня 2015 року ОСОБА_6 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» уклали договір фінансового лізингу №002979, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати у користування ОСОБА_6 легковий автомобіль «GEELY GCT7», вартістю 150 000 грн.

Згідно з пунктом 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, що розраховується як комісія за організацію, яка визначена в додатку 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, що розраховується як авансовий платіж, розмір якого визначений у додатку 1 до договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача, розмір якого визначений у додатку 1 до договору.

Згідно з додатком 1 до договору вартість предмета лізингу становить 150 000 грн.; авансовий платіж - 75 000 грн.; комісія за організацію (10 %).- 15 000 грн. (а. с. 8-16).

29 грудня 2015 року ОСОБА_6 здійснила оплату комісії за організацію в розмірі 15 000 грн. з призначенням платежу за послуги згідно з договором фінансового лізингу (а. с. 17, 67).

4 січня 2016 року ОСОБА_6 звернулась до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з заявою про визнання договору фінансового лізингу недійсним, у зв'язку з чим просила повернути їй сплачені товариству грошові кошти в розмірі 15 000 грн. (а. с. 68).

Листом від 22 січня 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомила ОСОБА_6 про відсутність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу №002979 від 29 грудня 2015 року недійсним та відмовилась повернути останній сплачену нею комісію за організацію в розмірі 15 000 грн., посилаючись на пункт 12.11 цього договору (а. с. 69).

Відповідно до пункту 12.11 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

При цьому, згідно пункт 5.4 договору у разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.3 - 4.4 договору).

Наведене свідчить, що пункт 12.11 договору фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору.

Вказаною нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а пунктом 12.11спірного договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.11 умова договору є несправедливою у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин , висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», відповідає зазначеним нормам матеріального права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що договір фінансового лізингу №002978 від 29 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.799 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, є правомірним.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 111 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не надано до суду належних та допустимих доказів того, що на час укладення спірного договору воно мало відповідну ліцензію на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відсутність ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб суперечить вимогам чинного законодавства та є підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що договір фінансового лізингу №00297 від 29 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», містить несправедливі відносно споживача умови, які завдають шкоди споживачеві, нотаріально не посвідчений, укладений ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» без відповідного дозволу (ліцензії) та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 1 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н ею законної сили.

Головуючий:

Судді: