Дата документу 31.03.2016
Справа № 334/1119/16-ц
Провадження № 2/334/1508/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

при секретарі - Франчук Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ПАТ КБ ПриватБанк звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 3562 грн. 59 коп., вказавши в заяві, що 04.04.2006р. між банком і відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого вона отримала кредит в розмірі 3000 грон. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредит був наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком Договір.

Відповідно до п.6.5. Кредитного договору, позичальник зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, по перевитратам платіжного ліміту, а також сплачувати комісію.

Згідно з умовами кредитного договору б/н від 04.04.2006 року позичальник зобов?язаний здійснювати повернення кредиту частинами ( щомісячними платежами ) в розмірі та в строки , визначені тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користуванні кредитом , а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Відповідач належним чином не виконувала свої зобовязання, кредит та відсотки за ним вчасно не погашала, у зв'язку з чим станом на 31.12.2015р. за нею утворилася заборгованість в сумі 1222,30 грн. яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1222 грн. 30 коп.,

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за по відсоткам за договором б/н від 04.04.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.12.2012 по 31.12.2015 у розмірі 3562,59 грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 1378 грн.

До початку судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи в його відсутність, просить задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, через пропуск строку позовної давності, бо строк дії договору скінчився. Просила в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що позивач вже звертався до суду з позовом до неї з цих же підстав, тільки просив стягнути заборгованість за інший період, у чому йому було судом відмовлено. Надала суду копію рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21.09.2015 року.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не установлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 04.04.2006р. між банком і відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого вона отримала кредит в розмірі 3000 грон. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредит був наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

На порушення умов договору позичальник взяті на себе зобовязання не виконував, передбачені умовами договору платежі не вносив, в звязку з чим станом на 31.12.2015р. за нею утворилася заборгованість в сумі 1222 грн. 30 коп.

Ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п'ята статті 267 ЦК України).

Відповідно до пунктів 3.1.1;5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць, рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного договору строк дії карти визначений у 3 (три) роки.

Доводи представника позивача про постійну лонгацію договору на підставі п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг суперечать правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 18.06.2014 року справа №6-14цс14 в аналогічній справі, де зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст..257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст..261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до кінця місяця наступного за звітним, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Відповідачка отримала кредитні кошти 04 квітня 2006 року, останній платіж здійснила 17 листопада 2008 року. Трирічний строк позовної давності сплив 17 грудня 2011 року. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом значно пізніше - 19 лютого 2015 року.

В судовому засіданні представник позивача з клопотанням про поновлення строку позовної давності до суду не звертався.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що заявлені банком позовні вимоги не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Таким чином, аналізуючи всі здобуті докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено через пропуск строку позовної давності звернення до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, ст.ст.252-255,261,267, 526, 1048-1049, 1054, 1068 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особа, без участі якої було постановлено рішення, має право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Добрєв М. В.