Справа № 286/1018/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Кулініча Я. В.

з секретарем Корноушенко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до Першотравневої селищної ради Овруцького району Житомирської області про визнання права власності на житловий будинок, третя особа: реєстраційна служба Овруцького районного управління юстиції Житомирської області , -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до селищної ради та просит визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 який належав його батьку ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Зазначає, що він являється спадкоємцем за законом, в установлений законом строк прийняв спадщину, так як подав заяву до приватного нотаріуса, однак спадщину оформити не може, по причині відсутності правовстановлюючого документа на житловий будинок.

Представник позивача надала заяву та просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Від селищного голови надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, покладається на рішення суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_2 (а.с. 10).

Позивач, як його син та спадкоємець за законом першої черги, звернувся до приватного нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, а дочка померлого, ОСОБА_4, відмовилася від прийняття спадщини за законом, що стверджуються повідомленням приватного нотаріуса від 25.04.2016 року № 239/01-16 та свідоцтвом про народження (а.с. 31, 7).

15.04.2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, але хоча ним своєчасно прийнято спадщину після смерті батька, але документ про право власності на житловий будинок, зареєстрований відповідним чином, ним надано не було. Вказана обставина підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.04.2016 року № 212/02-32 (а.с. 8).

За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1216 ЦК України встановлює, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Отже, спадкуванням вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статей 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно роз'яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.

Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції).

Згідно п. 4 вказаної інструкції, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судом установлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1973 році.

Згідно довідки виконкому Першотравневої селищної ради, ОСОБА_3, дійсно був зареєстрований і проживав в АДРЕСА_2, до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року(а.с. 9). Зокрема, з будинкової книги видно, що ОСОБА_3 був постійно прописаний у вказаному будинку з 16.10.1973 року.

Також згідно довідки виконкому від 17.05.2016 року, за ОСОБА_3 рахувалася земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового і господарських будівель та споруд площею 0,10 га по АДРЕСА_1

Згідно рішення 4 сесії селищної ради 7 скликання від 26.01.2016 року АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1 (а.с. 13).

З технічного паспорту на вказаний житловий будинок від 15.02.1980 р. та звідного акту вартості побудов видно, що його власником вказано ОСОБА_3.

Як видно з технічного паспорту на житловий будинок від 21.03.2016 року, будинок розміщено в межах наданої земельної ділянки (а.с. 14-17).

Згідно довідки КП «КМБТІ» Житомирської обласної ради від 21.03.2016 року № 107 реєстрація права власності за ОСОБА_3 бюро не проводилась.

Також відсутні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 29).

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_3 з 1973 року набув статусу власника житлового будинку, хоча належним чином при житті його не оформив.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Виходячи з викладеного, ОСОБА_1 набув право власності на вищевказаний житловий будинок.

Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551, 20 грн..

Керуючись ст.ст. 3, 11, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 1218, 1220, 1268 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Овруцький районний суд в апеляційний суд Житомирської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Я. В. Кулініч