Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/5979/13Головуючий у 1-й інстанції Ліхтанська Н.П.
№22-ц/778/697/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

при секретарі Путій Д.В.

за участю прокурора Михальчук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року у справі за основним та уточнюючим позовом прокурора Бердянської міжрайонної прокурори в інтересах держави до Бердянської міської ради, Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третьої особи Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області про визнання незаконним та скасування п.п.5,5.29 рішення Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010 року про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с.1-10), який у подальшому неодноразово уточнював (т.с. 1 а.с. 101-110, 180-189, т.с. 2 а.с. 35-44) та в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати п. 5,5.29 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким передана в приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1,

- визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1, вартістю 60674,25 грн., виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_3 та зареєстрований в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» за реєстраційним номером НОМЕР_6 від 10.03.2010 року, (кадастровий номер НОМЕР_3);

- визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1, виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_2 (кадастровий номер НОМЕР_3);

- визнати недійсним державний акт направо власності серії НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1, виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_4 (кадастровий номер НОМЕР_3);

- витребувати у ОСОБА_2, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та повернути за належністю територіальній громаді м. Бердянська.

В обґрунтування свого позову прокурор зазначав, що прокурорською перевіркою встановлено, що п. 5,5.29 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0735 га, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва. На підставі зазначеного рішення 10.03.2010р. за ОСОБА_3 проведена державна реєстрація за номером НОМЕР_6 державного акту на право власності серії НОМЕР_2 на зазначену земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3).

Відповідно до договору дарування № 513 від 12.03.2010 року ВМР №3277833 ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняли у дар земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою м Бердянськ Запорізької області, АДРЕСА_1 та отримали державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, НОМЕР_5.

П. 5.29 рішення Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010р. підлягає скасуванню, державні акти на право приватної власності на земельну ділянку повинні бути визнані недійсними, а земельна ділянка підлягає поверненню з наступних підстав. В ході прокурорської перевірки було встановлено, що згідно Генерального плану м. Бердянська, затвердженого рішенням Бердянської міської ради № 8 від 25.06.2009року, зазначені у рішенні території запроектовані ДНУ розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку, зелених насаджень загального користування, громадських центрів. Відповідно до п.3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських сільських поселень» - будівництво нових дачних районів в межах міських населених пунктів не допускається. Перевіркою також встановлено, що станом на час прийняття Бердянською міською радою рішення № 38 від 28.01.2010року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» посадовими особами виконкому міськради не розроблена та відповідно Бердянською міською радою не затверджена передбачена Законом України «Про планування і забудову територій» містобудівна документація м. Бердянська, а саме відсутні детальні плани територій окремих районів міста, зокрема території Бердянської коси. Таким чином, за відсутності містобудівне, документації м. Бердянська прийняття рішень щодо планування, забудови, проектування та будівництва об'єктів житлово-цивільного та виробничого призначення, впорядкування та благоустрою території Бердянської коси, неможливо.

Також, під час винесення спірного рішення суттєво порушено порядок надання земельних ділянок у власність. Так, відповідно до положень ст.ст. 13,14 Конституції України - право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як зазначено вище, Бердянською міською радою рішенням № 38 від 28.01.2010р. затверджено проекти відведення та передано у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з порушенням вимог ст..ст..51,118,123 ЗУ України, ст.ст.88, 90 Водного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» без проведенні; обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації^ чим грубо порушено вимоги законодавстві, та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

За таких обставин прокурор прийшов до висновку, що Бердянська міська рада під час прийняття рішення № 38 від 28.01.2010р. грубо порушила положення чинного законодавства в частині підстав та порядку надання земельних ділянок у власність, визначених Конституцією та Земельним кодексом України, і не мала права надавати у власність громадянам земельну ділянку по АДРЕСА_1. Відповідно, всі державні акти на право приватної власності на спірну земельну ділянку повинні бути визнані недійсними, а земельна ділянка підлягає поверненню.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року (тс. 2 а.с. 60-65) позов задоволено частково.

Визнано недійсним п.5,5.29 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання № 38 від 28.01.2010року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким передана у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташоване за адресою АДРЕСА_1, вартістю 60674,25 грн., виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» за реєстраційним номером НОМЕР_6 від 10.03.2010року (кадастровий номер НОМЕР_3).

Визнано недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1, виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_2 (кадастровий номер НОМЕР_3).

Визнано недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1, виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_4 (кадастровий номер НОМЕР_3).

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_4, повернути земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_3) за належністю територіальній громаді м. Бердянська ().

В решті частині позову відмовлено.

Всі особи, які беруть участь у справі, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати (фактично в частині задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави), ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду провадження за цією апеляційною скаргою відповідача було відкрито (т.с. 2 а.с. 88), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 90).

01 лютого 2016 року на адресу апеляційного суду поштою надійшло клопотання про заміну Бердянської міжрайонної прокуратури на Бердянську місцеву прокуратуру (т.с. 2 а.с. 103-108).

Оскільки, у зв'язку з набранням 15 грудня 2015 року чинності ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII на території м. Бердянськ Бердянська міжрайонна прокуратура припинила свою діяльність шляхом реорганізації у Бердянську місцеву прокуратуру.

Відповідно до додатку до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (витяг т.с. 2 а.с. 104) та наказу Генеральної прокуратури України № 80 ш від 23.09.2015 року щодо зміни структури та штатного розпису прокуратури Запорізької області (т.с. 2 а.с. 105-106) на території м. Бердянськ створено Бердянську місцеву прокуратуру, до територіальної юрисдикції якої належать території міста Бердянськ, Бердянського, Приморського, Чернігівського, Куйбишевського та Розівського районів Запорізької області.

Прокурор в інтересах держави подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (т.с. 2 а.с. 109-112).

Розгляд цієї справи апеляційним судом, призначений на 03 березня 2016 року, був відкладений через першу неявку відповідачів, які беруть участь у цій справі (т.с. 2 а.с. 118).

У судове засідання 07 квітня 2016 року всі особи, які беруть участь у справі, окрім прокурора Михальчук І.В. та представника відповідача ОСОБА_2 за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 116-117) Арман В.М., повторно не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали; хоча повідомлялись про час та місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 123-128).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причини неявки всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю прокурора Михальчук І.В. та представника відповідача ОСОБА_2 за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 116-117) Арман В.М.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі прокурора прокуратури Запорізької області Михальчук І.В., який на запитання колегії суддів зазначав, що він не підтримує клопотання Бердянської місцевої прокуратури про заміну останньою Бердянської міжрайонної прокуратури у цій справі в порядку ст. 37 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 103-108), оскільки у даному випадку стороною у цій справі (позивачем) виступає держава, а не прокурор, останній є лише представником позивача у цій справі; вищезазначені обставини щодо змін у структурі прокуратури Запорізької області є загальновідомими і він допущений апеляційним судом до участі у цій справі, в якості представника позивача - держави як прокурор Запорізької області, до складу якої у тому числі на теперішній час входить Бердянська місцева прокуратура, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставин і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Так, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що задовольняючи позов прокурора в інтересах держави у цій справі частково, суд першої інстанції керувався ст. ст. 51, 58 - 59, 60, 84, 118, 123 ЗК України, ст. 88, 90 ВК України, ст.ст. 17-18 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст. 216, 1212- 1213 ЦК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог прокурора в інтересах держави в частині їх задоволення.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010року 78 сесії п'ятого скликання "Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» пунктом 5 затверджено проект відведення земельних ділянок та пунктом 5.29 передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0735га, яка розташована по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації (т.с. 1 а.с. 12).

На підставі цього рішення відповідач ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 і за відповідачем 10.03.2010р. проведена державна реєстрація за номером НОМЕР_6 державного акту на право власності серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с.13-14, 62).

Відповідно до договору дарування № 513 від 12.03.2010 року (т.с. 2 а.с. 8) відповідач ОСОБА_3 подарувала, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняли у дар земельну ділянку площею 0,0735 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1, та отримали державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 - ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с.248), НОМЕР_5 - ОСОБА_4 (т.с. 2 а.с. 46), зареєстрували за собою це право на вищезазначену земельну ділянку (т.с. 1 а.с. 160-161).

Прокурор в інтересах держави просив визнати незаконним та скасувати п.5, 5.29 рішення Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010року у зв'язку з його невідповідністю закону, а також визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку на ім'я відповідачів та повернути земельну ділянку за належністю.

Суд першої інстанції правильно вважав, такі вимоги прокурора в інтересах держави відповідають чинному законодавству частково..

Так, відповідно до положень ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Ст.ст. 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води .

Відповідно ст. 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Згідно ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Вищенаведені законодавчі норми встановлюють розміри прибережних захисних смуг в залежності від виду водойми та прямо забороняють надання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, до яких відносяться прибережні захисні смуги.

Нормативні акти, які регулюють забудову населених пунктів та застосовуються у всіх випадках будівництва, також передбачають обмеження щодо забудови таких земельних ділянок.

Згідно п.п. 10, 11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води.

Також, відповідно до вимог ст.ст. 17, 18 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація регулює планування, забудову та інше використання територій, є основою для вирішення питань раціонального використання територій, вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Ст. 13 Закону України «Про планування і забудову територій» передбачено, що детальний план території розробляється згідно з генеральним планом населеного пункту та визначає розташування червоних ліній, ліній регулювання забудови; розташування окремих земельних ділянок та об'єктів містобудування, вулиць, проїздів, пішохідних зон, щільність, поверховість, інші параметри забудови, містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок; розташування інженерно-транспортної інфраструктури; принципи формування архітектурно-просторової композиції забудови; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема і проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок оздоровчого та рекреаційного призначення.

Така ж вимога передбачена в ст. 118, ч. 4 ст. 123 ЗК України: у разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Всупереч наведеним вимогам земельного законодавства, обов'язкова державна експертиза землевпорядної документації проведена не була, чим грубо порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

Спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, що підтверджується інформацією Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області № 0569/01-23 від 19.02.2014р., з якої вбачається, що відстань від урізу води Азовського моря до земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, складає 312 метрів.

Позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 вищезазначеної земельної ділянки були відкликані управлінням Держкомзему у м. Бердянськ у зв'язку з виявленими Головним управлінням Держкомзему за участю управління Держземінспекції порушеннями вимог чинного законодавства, управлінням архітектури та містобудування Бердянської міської ради, Мелітопольським сектором регулювання природокористування Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області.

Згідно із листом виконавчого комітету Бердянської міської ради № 04-1567/37 від 20.03.2014р (т.с. 1 а.с. 198-199). зазначено, що проект землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг по місту Бердянську, як на момент прийняття рішення тридцять другої сесії Бердянської міської ради від 10.12.2004р. №11, так і на сьогоднішній день не розроблено і не затверджено. Також цим листом підтверджено, що спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1, розміщується на території зелених насаджень загального користування.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010 р. (т.с. 1 а.с. 130-131), яка набрала чинності 17.09.2010 р., задоволено позов Бердянського міжрайонного прокурора до Бердянської міської ради про скасування рішення Бердянської міської ради від 10.12.2004р. № 11, яким доповнено п.1 рішення Бердянської міської ради від 26.04.2000р. № 44 «Про затвердження концепції приватизації земель м. Бердянська» і встановлена уздовж Азовського моря, Бердянської затоки, лиманів на вільних від громадської забудови землях в межах м. Бердянська сорокаметрова прибережна захисна смуга.

Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-013 від 25.11.2013р. (т.с. 1 а.с. 160-162) спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_3), яка належала ОСОБА_3, потім ОСОБА_2, та ОСОБА_4, розташована на землях рекреаційного призначення.

Відповідно до договору дарування № 513 від 12.03.2010 року відповідач ОСОБА_3 подарувала, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняли у дар земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва , що розташована за адресою АДРЕСА_1 та отримали державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, НОМЕР_5, що підтверджується копією договору дарування від 12.03.2010р., копіями державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, НОМЕР_5.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська

Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Таким чином, земельна ділянка повинна бути повернута територіальній громаді м. Бердянськ.

Оцінюючи матеріали справи у сукупності з постановою Бердянського міськрайнного суду від 13.12.2012року по адміністративній справі №2а-96/2011, яка набрала законної сили 06.10.2014 року після перегляду справи Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, в якій позивачами було посилання на порушення Бердянською міською радою вимог ст. 48, 51, 118 ЗК України, ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної експертизи», п.3.39 ДБН360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», та судом було визнано, що рішення Бердянської міської ради є таким, що відповідає вимогам ст.48, 51, 118 ЗК України, ст.9, 12 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної експертизи», а посилання на п.3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» є помилковим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при розгляді того позову не було предметом позову та не оцінювалося судом у сукупності з іншими матеріалами справи порушення Бердянською міською радою при постанові спірного рішення № 38 від 28.01.2010р. (п.5.29) вимог ст. ст. 88,90 Водного кодексу України про прибережну захисну смугу, на які посилається прокурор у позові в інтересах держави у цій справі, тому суд першої інстанції правильно вважав, що наявність такого рішення суду не є перешкодою для розгляду по суті з оцінкою усіх наявних у цій справі доказів вищезазначеного позову прокурора в інтересах держави у цій справі.

Дослідивши всі матеріали цієї справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про грубе порушення Бердянською міською радою положення чинного законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу, та про необхідність визнання недійсним п. п. 5, 5.29 рішення Бердянської міської ради п'ятого скликання № 38 від 28. 01. 2010року про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1; відповідно, державні акти на право приватної власності на спірну земельну ділянку повинні бути визнані недійсними, а земельна ділянка підлягає поверненню за належністю територіальній громаді м. Бердянська.

Бердянський міжрайонний прокурор на підставі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. 45 ЦПК України, положень Земельного (земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави) та Водного (до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі водного фонду) кодексів України мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом в інтересах держави за результатами проведеної прокурорської перевірки.

Суд першої інстанції правильно вважав безпідставними посилання відповідачів на пропуск строку позовної давності, оскільки для прокурора в інтересах держави строк позовної давності починає збігати з дати отримання результатів прокурорської перевірки, а не з дати ухвалення радою оскаржуваного рішення.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції також правильно вважав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зобов'язані повернути земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_3) за належністю територіальній громаді м. Бердянська ().

Однак, суд першої інстанції при визначенні правової підстави для цього повернення допустився помилки.

За змістом п. 3 абз. 4 постанови ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог ст. 119 ЦПК України).

Спірна земельна ділянка вибула із володіння власника з порушенням встановленого ст. 118 ЗК України порядку щодо відведення та надання її у власність відповідача ОСОБА_3 з подальшим відчуженням за нотаріально посвідченим договором дарування від 12 березня 2010 року (т.с. 2 а.с. 8) ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який не визнавався судом у цій справі недійсним, позивач у цій справі про це не просив, а тому, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів рішення та визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, суд першої інстанції мав витребувати земельну ділянку у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не на підставі ст. 1212 ЦК України, як помилково зазначав суд першої інстанції у своєму оскаржуємому рішенні та прокурор в інтересах держави просив у своєму позові в інтересах держави у цій справі первісно (т.с. 1 а.с. 7), а - на підставі ст. 387, 388 ЦК України, як правильно просив у подальшому в уточненому позові прокурор в інтересах держави у цій справі (т.с. 1 а.с.188), який також був предметом розгляду судом першої інстанції у цій справі.

Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним та його представником у запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної ст. 88 ВК України двохкілометрової прибережної захисної смуги від урізу води Азовського моря.

При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, мали враховуватися положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у paзі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного Кодексу України, та орієнтовних poзмірів i меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови КМУ № 486 від 08.05.96року з урахуванням конкретної ситуації.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним судом України в постанові від 21.05.2014 року (справа № 6-16 цс 14) та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно із Генеральним планом м. Бердянська, затвердженого рішенням Бердянської міської ради від 25 червня 2009 року, зазначені у рішенні території запроектовані для розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку, зелених насаджень загального користування.

Задовольняючи позов прокурора частково у цій справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відсутність в проекті землеустрою урахування відповідно до вищевказаних норм права розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря, унеможливлювало відведення земельної ділянки ОСОБА_3

Часткове задоволення позову позивача у цій справі судом першої інстанції оскаржуємим рішенням, у тому числі з декількох підстав, одні із яких є безпідставними, а інші - правильними, не призвело до неправильного вирішення цієї справи, а тому не може бути підставою для скасування або зміни цього рішення.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Дійсно в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Проте, постанова Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 грудня 2012 року (т.с. 1 а.с. 169-173), якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Бердянської міської ради, треті особи - ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання протиправними дій в адміністративній справі № 2а-96/2011, та яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року (т.с. 1 а.с. 218-224) не має преюдиційної сили для вирішення судом позову прокурора в інтересах держави у цій справі.

Встановлено, що прокурор в інтересах держави звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом у цій справі 10.06. 2013 року (т.с. 1 а.с. 1).

Рішення Бердянської міської ради № 38, яке було прийнято на користь ОСОБА_3, було прийняте 28.01.2010 року, пізніше остання отримала державний акт на вищезазначену земельну ділянку, а 12 березня 2010 року вже подарувала цю земельну ділянку ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які у свою чергу також отримали відповідні державні акти на вказану земельну ділянку.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ч.1 ЦК України).

В силу вимог ст. 267 ч. 3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Встановлено, що відповідачі у цій справі просили суд першої інстанції про застосування строків позовної давності (т.с. 2 а.с. 54-56).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч. 4 ЦК України).

Проте, у цій справі на стороні позивача виступає держава, що узгоджується із вимогами ст. 30 ч.2 ЦПК України.

Тобто, прокурор у цій справі представляє інтереси:

-не юридичної особи - Бердянської міської ради, якій було відоме про порушення інтересів держави одразу після ухвалення вищезазначеного рішення № 38 від 28.01.2010 року;

-не фізичних осіб - відповідачів у цій справі, яким було відоме про порушення інтересів держави також одразу після ухвалення вищезазначеного рішення № 38 від 28.01.2010 року радою;

-а - інтереси держави, про порушення яких стало відоме лише за результатами проведення прокурорської перевірки, в ході якої було отримано акти Державної інспекції сільського господарства в Запорізької області від 05.05.2013 року (т.с. 1 а.с. 30-31) 08.05.2013 року (т.с. 1 а.с. 27-29), із яких встановлено порушення вимог водного, земельного та містобудівного законодавства при передачі вищезазначеної земельної ділянки радою ОСОБА_3

Про відчуження вищезазначеної земельної ділянки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 взагалі стало відомо прокурору при розгляді цієї справи судом першої інстанції, у зв'язку із чим, прокурором уточнювався позов у цій справі в інтересах держави.

Крім того, п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України (вимога, на яку позовна давність не поширюється, а саме: вимога власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право) був виключений на підставі Закону України № 4176-VI від 20.12.2011.

Проте, згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону ще протягом 3 (трьох) років з дня набрання чинності цим Законом особа мала право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

При вищевикладених обставинах, прокурор в інтересах держави звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі в межах строків позовної давності, передбачених законом.

Наявність кримінального провадження № 0000033 від 08.06.2013 року за ст. 191 ч.2 КК України у Бердянському МВ ГУМВС України в Запорізькій області щодо дій посадових осіб Мелітополського сектору регулювання природокористування Державного управління навколишнього природного середовища в Запорізькій області (т.с. 1 а.с. 218) само по собі нічого у цій справ не спростовує і не доказує.

Оскільки, в силу вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язків для суду що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії чи вчинені вони цією особою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідачів, у тому числі ОСОБА_2, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов прокурора в інтересах держави у цій справі в частини його задоволення.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Судом першої інстанції не вирішувалось питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року у цій справі слід змінити в частині правового обґрунтування зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_3) за належністю територіальній громаді м. Бердянська (); в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 в разі задоволення його апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію за позивача (держави) у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 535,92 грн. (оригінал квитанції т.с. 2 а.с. 71), понесених ним при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 0,0735га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_3) за належністю територіальній громаді м. Бердянська ().

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.