РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі судді Бабенко С.С., при секретарі Панасенко Г.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Торецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа реєстраційна служба Дзержинського міського управління юстиції про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.1954 року, житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, за адресою : м. Артемове, міста Дзержинська, вул. Партизанська, 44, належить ОСОБА_3 Після цього він повинен був звернутися до БТІ в м. Дзержинську і зареєструвати вказаний договір купівлі-продажу, але у звязку зі своєю юридичною необізнаністю не зробив цього.

З 1959 року у звязку з інвентаризацією будинків, була змінена адреси з м. Артемове, м. Дзержинська, вул. Партизанська, 44 на адресу м. Артемове, м. Дзержинськ, вул. Українська, 6, у подальшому змінена нумерація будинку з № 6 на № 3.

22.02.2007 року помер ОСОБА_3

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді будинку за адресою : Донецька область, м. Дзержинськ, м. Артемове, вул. Українська, буд. 3. Згідно заповіту від 14.05.1998 року ОСОБА_3 після своєї смерті заповів житловий будинок за адресою : Донецька область, м. Дзержинськ, м. Артемове. вул. Українська, буд. 3, своєму онукові ОСОБА_1

06.06.2015 року він звернувся до нотаріуса, щоб подати заяву про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_3

Нотаріус відмовив у прийняти заяви у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 18.09.2015 року йому був наданий додатковий строк у три місяці для подання заяви в нотаріальну контору для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Після цього він знов звернувся до нотаріуса, але йому знов було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у звязку з відсутністю реєстрації права власності на вказане житло.

Також йому стало відомо, що його мати ОСОБА_2 зверталася до нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину на грошові внески.

Просить визнати за ним право власності на спірний будинок.

В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову, уточнив адресу розташування будинку.

Відповідачка в суді з позовом згодна, відмовляється від спірної спадщини.

Представник третьої особи реєстраційної служби Дзержинського міського управління юстиції надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За частиною 2 наведеної норми право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до узагальнення судової практики, а саме листа ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до ст.ст.1217, 1218, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування має особа, визначена у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Згідно ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, тобто до 03.08.2004 року визнаються дійсними у разі відсутності їх держаної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов»язкової реєстрації прав.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний померлим ОСОБА_3 у 1954 році.

У 1954 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт придбання ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

В подальшому державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 12.01.1954 року, ОСОБА_3 придбав домоволодіння, що знаходиться за адресою : м. Артемове, вул. Партизанська, 44, процент готовності 70 %. (а.с. 9)

З 1959 року у звязку з інвентаризацією будинків, була змінена адреси з м. Артемове, м. Дзержинська, вул. Партизанська, 44 на адресу м. Артемове, м. Дзержинськ, вул. Українська, 6, у подальшому змінена нумерація будинку з № 6 на № 3.

Згідно заповіту від 14.05.1998 року, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів належне йому майно жилий будинок в м. Артемове, вул. Українська, 3 своєму онуку ОСОБА_1 (а.с. 13).

22.02.2007 року ОСОБА_3 помер. (а.с. 14)

Оскільки будинок був придбаний у 1954 році і добудований згідно інформації з технічного паспорту (а.с. 22-26) у 1980 році, діюче на цей час законодавство не вимагало реєстрації прав власності, то на думку суду спірний будинок не є самочинним будівництвом, належав спадкодавцю і тому за позивачем слід визнати право власності на вказаний спірний будинок.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою : Донецька область, м. Торецьк (попередня назва м. Дзержинськ), м. Артемове, вулиця Українська, буд. 3, позначені літерами : будинок А, а, а1, т, к, кр, загальною площею 56,6 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., сарай Б, площею 15,8 кв.м., сені сараю б, площею 3,7 кв.м., літня кухня В, площею 17,2 кв.м., тамбур літньої кухні в, площею 2,3 кв.м., сарай Ж, площею 4,5 кв.м., вбиральня Г, площею 1,9 кв.м., сарай К, площею 4,6 кв.м., сарай С, площею 5,0 кв.м., душ д, площею 2,1 кв.м., огородження N, відмостка І, у порядку спадкування після смерті діда ОСОБА_3 померлого 22 лютого 2007 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: