Справа № 163/872/16-ц
Провадження № 2/163/149/16
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року Любомльський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Павлуся О.С.,

за участю секретаря Семенюк К.М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2, - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 сільської ради ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району Волинської області про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності на землю, -

В С Т А Н О В И В :

28 березня 2015 року позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району Волинської області про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності на землю.

Свій позов мотивує тим, що вона із ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_8, спадкоємиці ОСОБА_9, житловий будинок по вулиці Садова, 17, село Машів Любомльського району Волинської області, разом із земельною ділянкою для обслуговування вказаного житлового будинку. Вважає, що з моменту укладення договору купівлі-продажу до неї перейшло також право користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства за адресою: вулиця Садова, 23, село Машів Любомльського району Волинської області, яка на підставі рішення ОСОБА_4 сільської ради, належала ОСОБА_9, і на якій знаходяться багаторічні фруктові насадження. Проте, з відповідачем ОСОБА_2, який користується суміжною земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства, у неї виник спір з приводу меж вказаних земельних ділянок. Рішенням ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району Волинської області їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5400 га із земель комунальної власності в межах населеного пункту села Машів Любомльського району Волинської області, не наданих у власність чи користування за адресою: вулиця Садова, 23, село Машів Любомльського району Волинської області. На виконання вищезазначеного рішення, нею було укладено договір з Любомльським районним виробничим відділом Волинської регіональної філії ДП «Центр ДЗК». Проте, на даний час робота відділом призупинена у звязку з тим, що на кресленнях перенесення меж земельної ділянки вбачається накладка земельних ділянок площею 0, 039 га, що перебувають у власності відповідача. Вважаючи, що на площі накладки знаходяться фруктові дерева, які незаконно перебувають у власності ОСОБА_2, просила суд визнати недійсним рішення ОСОБА_4 сільської ради від 22.10.2015 року за №35/9 року та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га за ОСОБА_2.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Вказала, що межа земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, яка належала ОСОБА_9, проходила за сливами, які в свою чергу були посаджені нею ще за життя.

Відповідач ОСОБА_2, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що дійсно, земельною ділянкою для ведення особистого підособного господарства, яка знаходиться за адресою: вулиця Садова, 23, село Машів Любомльського району Волинської області користувалася ОСОБА_9, яка померла в 2009 році. Проте, з останньою, за її життя, у них не виникало спору з приводу меж суміжних земельних ділянок. Вказував, що сливи на спірній ділянці посаджені ним, на протязі всього часу саме він здійснює догляд за останніми, та за землею, на якій вони знаходяться.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, проти задоволення позову заперечував, вказував, що позивачка ОСОБА_6 придбавши житловий будинок у ОСОБА_8, не набула право користування та право власності земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства, а прийняте ОСОБА_4 сільською радою Любомльського району Волинської області рішення від 22 жовтня 2015 року №35/9, спрямоване на впорядкування землекористування, не порушує її права.

Представник ОСОБА_4 сільської ради чіткої позиції не висловила, при вирішенні спору покладалася на розсуд суду.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 березня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6, за договором купівлі-продажу, придбали у ОСОБА_8 по ? частині житлового будинку за адресою: вулиця Садова, 17, село Машів Любомльського району Волинської області (а.с.7).

З матеріалів спадкової справи №81/2010 слідує, що вказаний житловий будинок залишився після смерті ОСОБА_9, яка померла 22 вересня 2009 року, і який остання, як і все інше належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що вона за Законом України матиме право на момент смерті, заповіла ОСОБА_8.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що рішенням ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району Волинської області від 19 жовтня 1993 року №15/2, ОСОБА_9, на підставі Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року, було безкоштовно передано у приватну власність зокрема і земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства.

Так, згідно п.1. вищезазначеного Декрету, сільським, селищним, міським Радам народних депутатів було визначено забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Аналогічно, рішенням ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району Волинської області від 27 грудня 1996 року №8/6.3 і ОСОБА_2, на підставі Декрету, було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив той факт, що надані їм з ОСОБА_9 земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства були суміжними, і фактично знаходилися по місцю їх домоволодіння.

Вищезазначена земельна ділянка значилася за ОСОБА_9, згідно з даними земельно-кадастрової книги (а.с.74), але державний акт на право власності на земельну ділянку за життя їй видано не було.

Згідно п.1 «Перехідних положень» Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установити, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_8 фактично спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_9, прийняла, оскільки подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Відповідно до п. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно із п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний суд України в своїй постанові від 30.05.2012 року у справі №6-31цс12, зазначивши, що п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

З п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року також слідує, що до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, яка була надана спадкодавцю на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок".

Проте з матеріалів спадкової справи №81/2010 вбачається, що ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_9 і по даний час, не зверталася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства.

В свою чергу, на підставі вищезгаданого п.1 «Перехідних положень» Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року, ОСОБА_2, було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,60 га, КДР №:01:002:0190, яка розташована за адресою: вул. Садова, 22, с. Машів, ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району (а.с.37), яку в подальшому рішенням ОСОБА_4 сільської ради від 22.10.2015 року за №35/9, було затверджено та вирішено передати земельну ділянку у власність громадянину ОСОБА_2 (а.с.5).

09 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0, 60 га, індексний номер: 47200363.

Підсумовуючи вищевикладене, суд не бере до уваги доводи ОСОБА_6, що вона є землекористувачем та землевласником земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, яку на підставі рішення ОСОБА_4 сільської ради від 19 жовтня 1993 року №15/2 було безоплатно передано ОСОБА_9, і в яку зокрема входить частина земельної ділянки із фруктовими насадженнями площею 0,0039 га, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_2,

Крім цього, суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_6, що придбавши у спадкоємиці ОСОБА_9 ОСОБА_8 житловий будинок по договору купівлі продажу, вона разом із ОСОБА_7 придбали всю садибу, включаючи багаторічні насадження на земельній ділянці для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Стаття 152 Земельного кодексу України (ЗКУ) передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В п. г ч. 1 ст. 96 ЗКУ вказано, що землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників земельних ділянок та землекористувачів.

Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. №7 (із змінами і доповненнями) передбачає, що згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Позивачем ОСОБА_6 не надано суду доказів того, що вона набула право власності та право користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га за адресою: вулиця Садова, 23, село Машів Любомльського району Волинської області, яка на підставі Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року, рішенням ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району Волинської області від 19 жовтня 1993 року №15/2, була безоплатно передана ОСОБА_9, та що рішенням ОСОБА_4 сільської ради від 22.10.2015 року за №35/9 про затвердження технічної документації та про передачу земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 порушено її права на землю.

Таким чином, керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 сільської ради Любомльського району Волинської області про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності на землю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Любомльського районного суду Павлусь О.С.