АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, Муслюмова Ільдуса Хадиєвича

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_1 у січні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Зазначала, що як людина похилого віку, яка потребує матеріальної допомоги, та маючи на меті отримувати догляд, уклала з ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 17 листопада 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №4873. Вважаючи, що вчиняє договір довічного утримання, уклала правочини під впливом помилки, яка полягає у неправильному розумінні істотних обставин.

Просила визнати договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дарування

житлового будинку з належними до нього господарсько-побутовими

№22ц-850 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Мізюк В.М.

Категорія: 19/21 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 17 листопада 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №4873 недійсним.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 ухвалою кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2016 року.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року скасувати та увалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції послався на положення ст.229 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення спірного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції вважав недоведеним намір укласти договір довічного утримання, здійснення правочину з метою приховати договір довічного утримання, який сторони насправді вчинили.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року не відповідає.

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчинено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськ0-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 17 листопада 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №4873.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину

недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання

або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після

виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з

правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не

має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

За змістом правового висновку Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися вимоги, зазначала що укладаючи оспорюваний договір, вважала, що ОСОБА_6 буде надаватися доглядат та матеріальна допомога.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_1 щодо відсутності в неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_3 житлового будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, оскільки вона є особою похилого віку, іншого житла не має, після укладення правочину продовжує проживати у житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, сплачує за житлово-комунальні послуги, укладаючи оспорюваний договір, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення.

Встановлено, що ОСОБА_1 народилася 6 квітня 1941 року (а.с.6).

З приєднаної до матеріалів справи погосподарської книги Шипинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області вбачається, що ОСОБА_1 проживала у домогосподарстві, розташованому по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, сама (а.с.9-11).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_1 запропонувала подарувати житловий будинок за умови, що ОСОБА_3 буде здійснювати за нею догляд (а.с.154).

Таким чином відповідачем ОСОБА_3 визнано, що обставинами, які спонукали ОСОБА_1 укласти оспорюваний правочин, було похилий вік та потреба у допомозі останньої.

ОСОБА_1, допитана в якості свідка, показала, що укладаючи оспорюваний договір, вважала, що вчиняє договір довічного утримання, ОСОБА_3 буде здійснювати догляд за нею до смерті.

Відповідно довідки виконавчого комітету Шипинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 5 лютого 2015 року №173 ОСОБА_1 проживає у житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області (а.с.8).

Також встановлено, що ОСОБА_1 здійснює оплату комунальних платежів (а.с.13-141).

Відповідач ОСОБА_3 та свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили, що ОСОБА_3 проживав у житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, після укладення оспорюваного правочину однією сім»єю з ОСОБА_1, надавав ОСОБА_1 допомогу.

Отже, похилий вік ОСОБА_1 та потреба у у зв»язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження ОСОБА_1 проживати в житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цими договорами, оскільки вважала такий правочин договором довічного утримання що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1

Не заслуговують на увагу запречення ОСОБА_3 щодо ознайомлення ОСОБА_1 із змістом договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дарування будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 17 листопада 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №4873.

Згідно з п.9 вказаного договору сторони стверджують, що розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що обумовлені ним не носять характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Крім того, відповідно до п.17 правочину нотаріусом роз'яснено положення статей 182,201,214, 225, 230, 233, 234, 235, 236, 717, 721,722, 727, 728 ЦК України.

Відповіно правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору дарування будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 17 листопада 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №4873 з метою приховати договір довічного утримання з порушенням норм процесуального права.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дарування будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 17 листопада 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №4873 недійсним.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

За змістом ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вона насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

ОСОБА_1, звертаючись до суду, не вказував на укладення оспорюваного правочину з метою приховання договору довічного утримання.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_3 щодо спливу позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

ОСОБА_1, звертаючись до суду, вказувала на те, що довідалася про вчинення договору дарування у лютому 2015 року.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.28 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів

недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а

відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня,

коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого

права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з

цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням

правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати договір між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 дарування будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.Івана Франка,6 с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області

ОСОБА_5 17 листопада 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №4873 недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий- підпис/ОСОБА_13Ю/.

Судді- підписи/ОСОБА_14, ОСОБА_15О./

З оригіналом згідно: