АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7221/16 Головуючий 1 інст. - Малюкін Ю.П.
Справа № 616/757/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» грудня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що 14 вересня 2007 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Андріївський» в особі ліквідатора Задружного Д.Р. укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

28 вересня 2007 року між ним та фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «Цех сортировки», який збудовано у 1991 році вартістю 32000,00 грн. та нежитлового приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_2», який збудовано в 1978 році вартістю 66000,00 грн.

Вказав, що цим майном він володів і володіє на протязі восьми років, відремонтував та відновив його, витративши 67500,00 грн. На теперішній час йому не вдається встановити місцезнаходження продавців, що робить неможливим належне нотаріальне посвідчення договорів та порушує його право власності.

Рішенням Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області від 14 лютого 2008 року цьому нерухомому майну присвоєно назви улиць та порядкові номери

Він звернувся до відповідача для укладення договорів оренди земельних ділянок під нежитловими приміщеннями, проте йому відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Просив визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14 вересня 2007 року, укладений між ним та Відкритим акціонерним товариством «Андріївський» в особі ліквідатора Задружного Д.Р. дійсним; визнати право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно придбане за цим договором, а саме: нежитлове приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1; визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28 вересня 2007 року, укладений між ним та ОСОБА_3 дійсним; визнати право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно придбане за цим договором, а саме нежитлову будівлю 1991 року забудови, комплекс будівель та споруд АДРЕСА_3 та нежитлову будівлю 1978 року забудови комплекс будівель та споруд АДРЕСА_2.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 - задоволено повністю, визнано дійсними наступні договори: договір купівлі-продажу, укладений 14 вересня 2007 року в м. Харкові між ліквідатором Задружним Д.Р. і ОСОБА_1, на продаж продовольчого магазину, 1976 року забудови, розташованого за адресою: Харківська область, Великобурлуцький район, с. Садовод; договір купівлі-продажу, укладений 28 вересня 2007 року в м. Харкові між ОСОБА_3 і ОСОБА_1, на продаж цеху сортировки, 1991 року забудови, та фруктоскладу, 1978 року забудови, які розташовані за адресою: Харківська область, Великобурлуцький район, с. Садовод; визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне нерухоме майно: нежитлову будівлю «ІНФОРМАЦІЯ_1», 1976 року забудови, загальною площею 58,4 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; нежитлову будівлю, 1991 року забудови, загальною площею 1579 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3; нежитлову будівлю, 1978 року забудови, загальною площею 1095,2 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на користь прокуратури Харківської області. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що позивач з вимогою про визнання права власності на вказане нерухоме майно або з заявою про реєстрацію права власності на них до Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно взагалі не звертався; що відповідач на момент укладення договорів не мав права щодо розпорядження майном; що позивачем не надано доказів правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташовано побудовані нежитлові будівлі; що задовольняючи позовні вимоги суд фактично дозволив позивачу використовувати спірні нежитлові приміщення без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозволив використовувати об'єкт, який не було визнано готовим для введення в експлуатацію, чим порушив встановлений порядок державного управління в сфері містобудування та архітектури.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил. Право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої ділянки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30.03.2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкта і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Зокрема статтею 35 вказаного Закону передбачено, що після набуття права на земельну ділянку замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, державними стандартами і правилами з повідомленням державного архітектурно - будівельного контролю. Підготовчі дії з винесення інженерних мереж та видалення земельних насаджень замовник здійснює на підставі зареєстрованої декларації про початок виконання підготовчих робіт. Зареєстрована декларація про початок виконання робіт не дає права на виконання будівельних робіт. Реєстрацію декларації про початок виконання підготовчих робіт здійснює орган державного архітектурно - будівельного контролю. Замовник зобов'язаний письмово поінформувати місцевий орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням об'єкта будівництва про початок виконання підготовчих робіт.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1,7,8 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27,30 зазначеного Закону.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що ОСОБА_1 або продавці нерухомого майна надали правовстановлюючі документи на володіння землею, затверджений належним чином будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та проект на забудову і ці нежитлові будівлі здано приймальній комісії селищної ради матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано. В матеріалах справи містяться технічні паспорти на нежитлові будівлі від 25 серпня 2015 року, які виконано за замовленням ОСОБА_1 та в яких зазначено, що обстеження цих нежитлових приміщень, а саме нежитлової будівлі магазину загальною площею 58, 4 кв. м., рік забудови не зазначено; нежитлової будівлі загальною площею 1579, 2 кв. м., 1991 року забудови; нежитлової будівлі загальною площею 1095, 2 кв. м., 1978 року забудови проведено техніком Великобурлуцього МКПТІ, що станом на 31 грудня 2012 року право власності не зареєстровано, що зведено самовільно та переобладнання не має.

Проте, надані документи не свідчать про те, що зазначені нежитлові приміщення збудовано на підставі затвердженого належним чином будівельного паспорту на забудову земельної ділянки та проекту на забудову і ці нежитлові будівлі здано приймальній комісії селищної ради; що їх технічний стан відповідає протипожежним нормам й правилам ДБН 360-92 та санітарним нормам. Матеріали справи не містять висновків компетентних органів щодо цього.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України).

Проте, доказів того, що цивільне право ОСОБА_1 порушено матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на нежитлові будівлі, які виходячи з вимог статті 376 ЦК України є самочинними, через визнання договорів купівлі-продажу цих нежитлових будівель, які укладено в простій письмовій формі, дійсними, є безпідставними, оскільки право власності на ці нежитлові будівлі ОСОБА_1 виходячи з системного аналізу правових норм не набув.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він неодноразово (у жовтні 2014 року та у грудні 2015 року) звертався до Реєстраційної служби Великобурлуцького районного управління Харківської області щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, однак йому відмовлено в державній реєстрації, іншого способу захисту свого права у нього немає, тому його позов необхідно задовольнити є безпідставними.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 386 ЦК України передбачено засади захисту права власності.

Частиною 1 статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 право власності на зазначені нежитлові будівлі не набув, тому вважати, що його право власності порушено підстав не має.

З позовом до суду на дії державного реєстратора та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень ОСОБА_1 не звертався.

При цьому судова колегія звертає увагу, що висновок суду щодо визнання права власності на нерухоме майно за статтею 220 ЦК України є помилковим, оскільки під ухиленням від нотаріального посвідчення договорів має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію при наявності правовстановлюючих документів на це нерухоме майно, а не підміняти ухилення відсутністю правовстановлюючих документів.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам матеріального та процесуального закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо визнання права власності на нежитлові будівлі за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі - продажу, які укладено в простій письмовій формі.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову позивачу за безпідставністю.

Питання щодо стягнення судового збору в розмірі 1166,00 грн. вирішено відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями та підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області - задовольнити.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2015 року - скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області 1166,00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії