Красноокнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/822/15-ц
Провадження № 2/506/24/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2016 року смт.Красні Окни

07 квітня 2016 року Красноокнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Чеботаренко О.Л.

секретаря Нечитайло Є.О.

за участю позивача /відповідача / ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

відповідача / позивача / ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с.м.т.Красні Окни цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ

майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

21 жовтня 2015 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 15 червня 2013 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2 Під час шлюбу вони придбали автомобіль ВАЗ модель 21121 2005 року випуску, кузов ХТА НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1. На час звернення до суду шлюб фактично розпався і автомобіль залишився у користуванні відповідача.Тому вона просила визнати вказаний автомобіль об»єктом права сумісної власності подружжя, визнавши право власності на 1/2 автомобіля за кожним із подружжя та здійснити поділ автомобіля шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль ,а автомобіль залишити у власності відповідача ОСОБА_2, а також стягнути понесені нею судові витрати .

05 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,посилаючись на те, що з 15 червня 2013 року по 21 жовтня 2015 року він перебував у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_1. Під час шлюбу вони нажили спільне майно і мали спільні сімейні кошти.У травні 2015 року відповідач пішла із сім»ї і забрала їх спільні сімейні кошти - 1000 доларів США, а, крім цього ,за декілька місяців до фактичного розпаду сім»ї дала у борг своїй матері 200 доларів США. Враховуючи,що всі вищеозначені грошові кошти належали їх сім»ї та не розподілені між ними у добровільному порядку ,він просить стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину вказаних коштів - 600 доларів США,що по курсу складає 16020 грн, а також стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Красноокнянського районного суду від 17 лютого 2016 року справи були об»єднані в одне провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог, надавши пояснення,аналогічні викладеному у позовній заяві та просили стягнути однією сумою /платежем/ 1/2 вартості автомобіля, яка була визначена судовою автотоварознавчою експертизою, а саме 38027 грн 50 коп, залишивши автомобіль відповідачу ОСОБА_2

Крім того,представником позивача подана у судовому засіданні заява про забезпечення позову, при постановленні рішення по справі, шляхом накладення арешту на автомобіль ВАЗ модель 21121 2005 року випуску, кузов ХТА НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 та передачу його на відповідальне зберігання позивачу ОСОБА_1

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2,то ОСОБА_1 позов не визнала і повідомила, що вона у травні 2015 року після фактичного розпаду сім»ї дійсно забрала приблизно 1000 доларів США,але зазначені кошти не є спільною власніст»ю подружжя,так як ці кошти були отримані як державна допомога у 2014 році при народженні їх доньки ОСОБА_8 .Так як після народження для доньки було придбане все необхідне,вони з ОСОБА_2 прийняли спільне рішення щодо переведення отриманої державної допомоги у валюту,щоб у майбутньому ,коли донька підросте, обладнати для неї дитячу. Вони придбали приблизно 1200 доларів США. Так як в сім»ї часто траплялися сварки, після яких вона з дитиною неодноразово ішла до своїх батьків, то ці кошти завжди забирала з собою,і ,можливо щось і витрачала на дитину. Коли у травні 2015 року сім»я остаточно розпалася і донька залишилася проживати з нею,то і всі ці кошти вона відповідно забрала. Що стосується передання у борг її матері 200 доларів США,то це було задовго до фактичного розпаду сім»ї і мати повернула борг.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав і повідомив ,що вони з ОСОБА_1 після одруження , у серпні 2013 року ,придбали автомобіль ВАЗ модель 21121 2005 року випуску, кузов ХТА НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 ,заплативши 5500 доларів США. При цьому 4000 доларів США -це були подаровані весільні кошти ,а 1500 доларів були його особисті кошти,які у нього були до одруження. У травні 2015 року, коли їх сім»я фактично розпалася ,позивач забрала майже все спільно нажите майно,надавши розписку,що немає до нього будь-яких претензій щодо спільного майна подружжя. Тому він вважає,що після написання такої розписки позивач немає права вимагати поділу майна. Але у разі визнання права власності позивача на якусь частку автомобіля відповідач просив залишити йому автомобіль та розстрочити виплату компенсації позивачу через його складне матеріальне становище через невисоку зарплатню та обов»язок сплати аліментів на спільну з ОСОБА_6 малолітню доньку ОСОБА_8.

Відповідач також вважав ,що немає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та передання автомобіля на зберігання ОСОБА_1,так як він добре дивиться за автомобілем і у разі необхідності завжди може надати/ під власним керуванням/ для користування ОСОБА_1 автомобіль.

Що стосується своїх позовних вимог,то ОСОБА_2 наполягав на їх задоволенні, повідомивши,що забрані позивачем / відповідачем/ ОСОБА_1 кошти у сумі 1200 доларів США були спільно нажитим майно,а не коштами ,отриманими при народженні дитини : це і весільні кошти, і їх з ОСОБА_1 заробітна плата, яку вони переводили у валюту, а існувала їх сім»я за рахунок його батьків .Щодо повернення боргу у 200 доларів США матір»ю позивача,то йому про це невідомо.

Вислухавши пояснення сторін та представника позивача ОСОБА_1., дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 15 червня 2013 року по 21 жовтня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі / т.1, 10,т.2, а.с.30/

У цей період ними було придбано автомобіль ВАЗ модель 21121 2005 року випуску, кузов ХТА НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 / т.1,а.с. 9/

Вартість вказаного автомобіля була визначена судовою автотоварознавчою експертизою і склала 76055 грн / т.1,а.с.39-43/.

У судовому засіданні,із пояснень сторін, було встановлено,що автомобіль було придбано у серпні 2013 року за 5500 доларів США, із яких 4000 доларів США були спільними коштами подружжя,а 1500 доларів США були особистими коштами відповідача ОСОБА_2,які належали йому до реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Таким чином, 27,27% / 20740,2 грн/ від визначеної експертизою вартості автомобіля складає особиста приватна власність відповідача ОСОБА_2, а 72,73% /55314,8 грн/ автомобіля складає спільну сумісну власність сторін по справі,так як відповідно до ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу, ч.2 ст. 372 ЦК, частки майна дружини та чоловіка в майні, що є об»єктом спільної сумісної власності є рівними.

Автомобіль є неподільною річчю і сторони не дійшли згоди щодо сплати компенсації за долю в спільному майні.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Так як позивач ОСОБА_1. не погодилася на стягнення компенсації у порядку виконання рішення, без внесення відповідачем вартості її долі на депозитний рахунок суду ,то позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню і тому слід визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1. та ОСОБА_2 72,73 % автомобіля ВАЗ модель 21121 2005 року випуску кузов ХТА НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_1 та визнати ідеальні частки сторін у 72,73 % вказаного автомобіля без його реального поділу, залишити 72,73 % автомобіля ВАЗ модель 21121 2005 року випуску кузов ХТА НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_1 у спільній частковій власності сторін.

Понесені ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 354 грн 34 коп та судові витрати по проведенню судової авто товарознавчої експертизи, відповідно до ст..88 ЦПК України, стягнути з відповідача ОСОБА_2 пропорційного задоволеним позовним вимогам.

У задоволенні іншої частини позову слід відмовити.

Що стосується заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль ВАЗ модель 21121 2005 року випуску кузов ХТА НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_1 та передачі його на зберігання позивачу,то суд прийшов до наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені Кодексом заходи забезпечення позову. Згідно з частиною 3 статті 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується,у тому числі , накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб , передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

З врахуванням роз'яснень, даних Верховним Судом України у постанові Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати.

Як вбачається з поданого до суду клопотання, позивачем не мотивовано та не надано доказів ,у чому полягає реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, і які є підстави для таких припущень.

Так, відповідач за весь час розгляду справи не вчиняв будь-яких дій,які б свідчили про ухилення як від здійснення його процесуальних обов»язків / надання автомобіля для проведення експертизи /,так і від майбутнього виконання рішення ,у разі ухвалення не на його користь,а позивач не надав таких доказів,або доказів небережливого ставлення до спільного майна подружжя.

Крім того,заява про забезпечення позову не була оплачена судовим збором відповідно до ЗУ «Про судовий збір»

Тому суд прийшов до висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача ОСОБА_2,що позов не може бути задоволений взагалі,так як відповідач ОСОБА_1 написала розписку про відсутність до нього будь-яких претензій щодо поділу майна.

Так ,ч.1,3 ст.3 ЦПК України визначено,що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Згідно зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, то спір може бути вирішено судом.

Тому позивач мала право, незважаючи на наявність розписки, яка немає будь-якого правового значення ,звернутися до суду для вирішення спірних правовідносин.

Що стосується позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна,то відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року).

Судом встановлено,що сторони мають спільну дитину ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1 / т.1,а.с.11/.

Так, відповідач ОСОБА_1. повідомила суд,що після народження дитини ОСОБА_8 у 2014 році була отримана державна допомога при народженні дитини загальною сумою 16340 грн / т.1,а.с. 63/ і нею з позивачем ОСОБА_2 було прийняте спільне рішення щодо переведення цих коштів у валюту - долари США з метою використання цих коштів в майбутньому для облаштування дитячої,так як все необхідне для дитини було придбане за рахунок коштів,виплачених у зв»язку із вагітністю та пологами, і саме позивач і купував валюту.Кошти,які їм подарували на весілля,вони використали на придбання автомобіля,ремонт та облаштування квартири . Так як і вона ,і ОСОБА_2 є державними службовцями,то достатніх коштів для проживання,а ще й для купівлі валюти, у них не було. Позивач ОСОБА_2 підтвердив, що дійсно влітку 2014 року купував валюту,але це були не тільки кошти,отримані як державна допомога ,а й їх особисті кошти,які вони складали.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивач ОСОБА_2 не надав належних, допустимих та переконливих доказів того,що ним та ОСОБА_1 кошти у сумі 1200 доларів США були набуті спільною працею,або подаровані як подружжю. Так ,ОСОБА_2 неодноразово посилався на невисоку зарплатню,однак джерела набуття коштів ,які б були спільною власністю подружжя та за які б купувалася валюта, суду не повідомив.

Натомість, позивач не заперечував,що ними була отримана державна допомога при народженні дитини, і він, у тому числі, і за ці кошти придбавав долари США.

За таких обставин ,суд вважає,що державна допомога при народженні дитини не може вважатися спільно нажитим майном подружжя ,так як ці кошти є цільовою допомогою і надаються державою виключно з метою забезпечення потреб дитини. Враховуючи,що дитина ОСОБА_8 проживає з матір»ю і на час розгляду зазначеної справи спору про місце проживання малолітньої дитини немає ,то вказані кошти мають знаходитися у матері дитини -ОСОБА_1 і використовуватися виключно на потреби дитини.

Що стосується надання позики у сумі 200 доларів США матері відповідача ОСОБА_1 під час шлюбу сторін , то відповідно до ч.2 ст.65 СК України , при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Позивач з таким позовом до суду не звертався, а відповідач повідомила , що борг було повернуто ще під час шлюбу з позивачем.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак позивач ОСОБА_2 свого процесуального обов'язку, передбаченого ст. ст. 10, 60 ЦПК України щодо доведення своїх вимог, не виконав, отже , його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст..ст. 10, 60 , 88, 153,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 72,73 % автомобіля ВАЗ модель 21121 2005 року випуску кузов ХТА НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_1 .

Визнати ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 72,73 % автомобіля ВАЗ модель 21121 2005 року випуску кузов ХТА НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_1 без його реального поділу і залишити 72,73 % автомобіля ВАЗ модель 21121 2005 року випуску кузов ХТА НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_1 у їх спільній частковій власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати у по сплаті судового збору у сумі 354 грн 34 коп та судові витрати по проведенню судової авто товарознавчої експертизи у сумі 481 грн 47 коп, а всього 835 грн 81 коп. .

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Одеської області через Красноокнянський районний суд Одеської області протягом 10 днів з моменту проголошення.

ГоловуючийО. Л. Чеботаренко