Справа № 304/530/15-ц
Провадження № 2/304/28/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді - Шешені М. О.,

при секретарі - Гарайдич Р.А.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 Аваль, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування кредитних договорів та договорів іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач всупереч вимогам п.2 ч.2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» та п.п.«в» п.2.1,п.3.8 Постанови НБУ №168 від 07.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», при укладенні кредитних договорів №014/4080/82/37540 від 27 грудня 2007 року та №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року не надав йому, як споживачу банківських послуг, в письмові формі інформацію про наступне, зокрема: 1) умови кредитування; 2) орієнтовну сукупну вартість кредиту; 3) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача; 4) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; 5) вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту ( у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо). Отже вважає, що внаслідок укладення даних кредитних договорів фактично виник дисбаланс прав та зобовязань між банком та споживачем банківських послуг. Також зазначає, що йому в порушення п.6.1 Кредитного договору, кредитні кошти взагалі не були перераховані, а отже в розумінні п.6.5 цього ж Договору, такий вважається розірваним, у звязку з чим і не підлягає виконанню. Крім цього відмічає, що банком не дотримано вимог щодо отримання нотаріальної згоди другого з подружжя перед укладенням договорів іпотеки №014/4080/82/37540 від 27 грудня 2007 року та №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року, які фактично є забезпеченням оскаржуваних кредитних договорів. Тому просить: 1)визнати незаконним та скасувати кредитний договір №014/4080/82/37540 від 27 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2; 2) визнати незаконним та скасувати Договір іпотеки №014/4080/82/37540 від 27 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2; 3) визнати незаконним та скасувати кредитний договір №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2; 4) визнати незаконним та скасувати Договір іпотеки №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2.

Під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 подав заяву, згідно якої змінив прохальну частину позовної заяви та виклав її у такій редакції, зокрема просив суд: 1) визнати недійсним кредитний договір №014/4080/82/37540 від 27 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2; 2) визнати недійсним Договір іпотеки №014/4080/82/37540 від 27 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2; 3) визнати недійсним кредитний договір №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2; 4) визнати недійсним Договір іпотеки №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» у судове засідання свого представника не забезпечило, однак раніше через канцелярію суду подавало письмові заперечення, в яких просило у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. При цьому, посилається на те, що позичальник ОСОБА_2, перед укладенням кредитних угод ознайомлювався з банківською письмовою інформацією щодо умов кредитування та з умовами видачі вказаного кредиту, що підтверджують його підписи на заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу та на вказаних умовах кредитування. Крім цього, при укладенні даних кредитних договорів сторони дійшли були згоди з усіх істотних умов договорів, при цьому кредитні договори була укладені в письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення сторін було вільним. Також зазначає, що позивачу були видані кредитні кошти по кредитних договорах за №014/4080/82/37540 та №014/4080/82040527, про що свідчать меморіальні валютні ордери №ОМ8Е30241 та №ОМ8Е86130. Разом з цим, передане в іпотеку майно є приватною спільною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у звязку з цим, вищевказані договори іпотеки укладались з усіма співвласниками (ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5О.), які виявили згоду на передачу даної квартири в іпотеку.

Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також у судове засідання не зявилися, хоча про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/4080/82/37540, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 14994 доларів США, строком на 120 місяців, з датою остаточного погашення кредиту - 26.12.2017 року та погашенням щомісячних ануїтетних платежів в розмірі 81 долар США.

Також встановлено, що цього ж дня у забезпечення виконання вказаного кредитного договору між «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №014/4080/82/37540, згідно умов якого в іпотеку передано квартиру №5, що знаходиться у м.Перечин, вул.Червоноармійська, №46, Перечинського району. При цьому, даний письмовий договір був підписаний сторонами та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований у реєстрі за №2461.

Крім цього встановлено, що 15 вересня 2008 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 було укладено ще кредитний договір №014/4080/82/40527, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 6120 доларів США, строком на 96 місяців, з датою остаточного погашення кредиту - 15.09.2016 року та погашення щомісячних ануїтетних платежів в розмірі 120 доларів США.

Разом з цим встановлено, що цього ж дня у забезпечення виконання даного кредитного договору між «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №014/4080/82/40527, згідно умов якого в іпотеку передано квартиру №5, що знаходиться у м.Перечин, вул.Червоноармійська, №46, Перечинського району. При цьому, даний письмовий договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований у реєстрі за №253.

Також встановлено, що перед укладенням сторонами вищезазначених кредитних договорів, відповідач «ОСОБА_3 Аваль» у письмовій формі надав позивачу ОСОБА_2 в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив та підтвердив (п.15.7 Кредитного договору №014/4080/82/37540 від 27.12.2007 року та п.15.7 Кредитного договору №014/4080/82/40527 від 15.09.2008 року), що перед укладенням цих договорів він повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «ОСОБА_3 Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року), та не має зауважень, претензій щодо надання інформації (при цьому зазначив, що надана йому інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною), мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. Виконання банком зазначених умов підтверджено самим позивачем, який особисто підписав кредитні договори, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договорів; на момент укладення кредитних договорів позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цих правочинів, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договорами із повернення кредитних коштів, які отримав, та сплати процентів за користування кредитом (про що свідчать надані його ж представником суду реєстри сплачених коштів згідно договору №014/4080/82/37540 від 27 рудня 2007 року та договору №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року).

Згідно ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Згідно п.п.3,5,6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: 3) свобода договору; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Разом з цим, згідно ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно ч.ч.1,2,4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з цим, згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст.1054 Параграфу 2 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1055 Параграфу 2 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Разом з цим, відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ч.1.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення вищезазначених кредитних договорів), Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками… Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві… У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором,крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»… умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача… Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним… У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору…

Таким чином, аналізуючи норми Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що застосування такого Закону до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе тільки в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню кредитного договору. Після укладення такого договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон фактично взагалі не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Разом з цим, згідно ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом…

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу… Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності…

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного та того, що вся інформація щодо істотних умов вищезазначених кредитних договорів міститься в самих текстах підписаних сторонами договорів, будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договорів або відмовитися від їх підписання у разі ненадання йому такої інформації, а також того, що зі змісту даних кредитних договорів взагалі не вбачається жодної з перелічених умов, які за законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, а тому суд приходить до висновку, що підстав для визнання їх недійсними не має.

Що стосується заявленої вимоги про визнання недійсним договір іпотеки, укладених в забезпечення кредитних договорів, то суд приходить до наступного.

Так, як убачається з норм, передбачених ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України « Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Згідно ч.2 ст.369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Оскільки, у судовому засіданні встановлено, що договір іпотеки №014/4080/82/37540 від 27.12.2007 року та договір іпотеки №014/4080/82/40527 від 15 вересня 2008 року, укладалися між ОСОБА_3 Аваль та ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, як співвласниками іпотечного майна, письмово, при цьому такі договори нотаріально посвідчувалися, будь-яких порушень вимог ст.203 ЦК України при їх укладенні не встановлено, а тому суд вважає, що і підстав для визнання таких договорів недійсними не має.

Не дають підстав для визнання договорів недійсними і посилання позивача на порушення вимог ст.65 СК України, оскільки ані позивачем ані його представником суду не надано жодного доказу того, що дане майно є спільним майном подружжя, а також того, що той з подружжя, який укладав такі договори щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за такими договорами, діяли недобросовісно.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлений змінений позов ОСОБА_2 є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд застосовує положення ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.4 ст.88 ЦПК України, та вважає, що такі підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_2 звільнений від оплати судових витрат.

Керуючись ст.ст.1, 2,3,11,12,13,14,15,16,177,202,203,204,215,509,526,626,627,628,638, 1054,1055 ЦК України, Законом України « Про захист прав споживачів», ст.ст.1,3,4,10,11,57, 58,59,60, 212,213,214,215,218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У зміненому позові ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 Аваль, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, ОСОБА_7, про визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_8