Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/2015/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Шумейко О.І.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Рубан С.М.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість, що виникла на підставі розписки від 07 липня 2011 року, а саме: основний борг у сумі 41500 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення становить 661 925 грн., проценти за користування позиковими коштами у сумі 123 085,83 грн., пеню у розмірі 240 000 грн., 3% річних у сумі 45 937,98 грн., судовий збір у сумі 3 654 грн.

У задоволенні решти позовних вимо відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 заборгованість, що виникла на підставі розписки від 7 липня 2011 року, а саме: основний борг у сумі 481 144,07 грн., позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та процентів за подвійною обліковою ставкою НБУ залишити без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не взято до уваги те, що частина суми боргу в розмірі 29 612 доларів США була повернута відповідачем у термін, визначений договором, тобто до 8 липня 2011 року, а не 18 квітня 2014 року, а в цей день сторони зробили письмову звірку суми боргу, яка залишилась не повернутою, у зв'язку з цим невірно розраховано проценти та 3% річних. Вказує на те, що тягнувши з відповідача 661 925 грн., суд вийшов за межі позовних вимог.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

07 липня 2011 року позивач ОСОБА_3 надав відповідачу ОСОБА_2 у борг грошові кошти у сумі 71 112 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 01 серпня 2011 року, а також зобов'язався сплатити пеню у розмірі 0,7 % від суми боргу за кожний день прострочення. (а.с. 7)

Факт передачі грошей підтверджується розпискою відповідача і ним не оспорюється.

Відповідач погасив борг частково та повернув ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 29 612 доларів США, про що складено письмове підтвердження від 18 квітня 2014 року.

Також 18 квітня 2014 року сторони продовжили термін виконання зобов'язань щодо повернення залишку боргу до 10 травня 2014 року.

Відповідач не виконав у вказаний строк взяті на себе зобов'язання щодо повернення частини боргу.

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач частково виконав свої зобов'язання за договором позики від 07 липня 2011 року, повернувши в квітні 2014 року частину боргу в сумі 29 612 доларів США, і при цьому сторони узгодили новий строк повернення залишку боргу в сумі 41 500 доларів США - до 10 травня 2014 року. У встановлений договором строк відповідач залишок боргу не повернув. Просив ухвалити рішення, яким, з урахуванням збільшення позовних вимог, стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, а саме: основну суму боргу - 41 500 доларів США, проценти за користування позикою - 123 085,83 грн., передбачену договором пеню - 478 257,20 грн., 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України - 45 937,98 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення за договором позики основної суми боргу в сумі 41 500 доларів США, процентів за користування коштами за період з 08 липня 2011 року по 07 липня 2014 року в сумі 123 085,83 грн., 3% річних за період з 02 серпня 2011 року по 16 квітня 2014 року в сумі 45 937,98 грн., пені за період з 11 травня 2014 року по 29 вересня 2014 року, розмір якої зменшений судом на підставі ст. 551 ч. 3 ЦК України до 240 000 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності цих вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що невірними є висновки місцевого суду щодо стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, нарахованих за обліковою ставкою Національного банку України, оскільки сторонами було визначено інший розмір процентів, а саме сплату 0,7% за кожний день, судова колегія відхиляє, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У даному випадку договором сторін не було встановлено розмір процентів за користування позикою, отже суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення процентів, розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України, вірно виходив з договору сторін та вимог закону.

Договором сторін було визначено не розмір процентів за користування позикою, а розмір пені за прострочення виконання відповідачем зобов'язань по поверненню коштів - 0,7% за кожний день прострочення.

І саме з цих умов договору виходив суд, задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені.

Не погоджується судова колегія і з доводами скарги про те, що суд в порушення ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, стягнувши борг в сумі 661 925 грн., в той час як позивач в заяві від 29 березня 2014 року просив стягнути 481 144,07 грн.

Як вбачається з позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, позивач посилався на те, що кошти ним за договором позики були надані відповідачу в іноземній валюті - доларах США, що підтверджується розпискою відповідача та не заперечується останнім, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача залишок боргу - 41 500 доларів США, а також зазначав еквівалент цієї суми у гривнях за курсом Національного банку України станом на 10 травня 2014 року. Рішенням суду, що оскаржується, з відповідача на користь позивача стягнуто суму основного боргу 41 500 доларів США і зазначено, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення це становить 661 925 грн.. Отже положення ст. 11 ЦПК України судом не порушені.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що частина боргу в сумі 29 612 доларів США була повернута ним позивачу у термін, визначений розпискою, тобто до 08 липня 2011 року, а не 18 квітня 2014 року, як встановлено судом, а 18 квітня 2014 року відповідач з позивачем зробили письмову звірку суми залишку боргу. У зв'язку з наведеними обставинами невірним є розрахунок процентів та 3% річних.

З такими доводами скарги судова колегія не погоджується, зважаючи на наступне.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України підтвердженням виконання зобов'язання, якщо воно виконане частково, є розписка кредитора, яка видається ним на вимогу боржника, про одержання виконання частково.

В даному випадку відповідачем не було надано розписки позивача про те, що останнім було одержано 08 липня 2011 року виконання зобов'язання частково, не надавались і будь-які інші докази на підтвердження виконання ним частково зобов'язання саме 08 липня 2011 року.

У матеріалах справи на а.с.8 міститься розписка відповідача, у якій наявний лише його підпис, і не зазначено дату повернення частини боргу, а лише вказано, що сторони підтверджують, що станом на 18 квітня 2014 року заборгованість по розписці, даній позичальником ОСОБА_2 від 07 липня 2011 року ОСОБА_3 становить 41 500 доларів США (не враховуючи відсотків за несвоєчасне повернення), яку ОСОБА_2 зобов'язується повернути в повному обсязі до 10 травня 2014 року.

Таким чином, належних доказів, визначених ст. 545 ЦК України, на підтвердження повернення частини боргу 08 липня 2011 року відповідачем не надано, а позивач стверджував, що повернення частини боргу відбулося саме 18 квітня 2014 року, у зв'язку з чим було надано ОСОБА_2 розписку на залишок боргу і за домовленістю сторін визначено новий строк виконання зобов'язання - 10 травня 2014 року.

Порушень процесуального закону, які відповідно до ЦПК України, є підставами для скасування в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, не встановлено.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: