РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9349/15-ц

пр. № 2/759/308/16

12 квітня 2016 року Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Чалої А.П.,

при секретарі - Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення суми боргу, -

В с т а н о в и в :

12.06.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і з врахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача суму заборгованості з врахуванням 3% річних в розмірі 2 958 105 грн. 74 коп. і судовий збір в сумі 3 654 грн.

Позивач обґрунтовував позов тим, що 21.03.2013р. він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США або 810 000 грн. в приміщенні ПАТ «ПриватБанк», що за адресою: м.Київ, вул.Г.Юри, 7-А в м.Києві, в присутності ОСОБА_4 - головного бухгалтера ПрАТ «Плодоовощ» за акції ПрАТ «Плодоовощ» та зобов*язався передати усі належні йому акції ПрАТ «Плодоовощ» позивачу в строк до 01.04.2013р. Однак, до часу звернення із позовом до суду, відповідач не виконав взятого на себе обов*язку, акцій ПрАТ «Плодоовощ» позивачу не передав і грошові кошти не повернув. У зв*язку із чим просив задовольнити позов з врахуванням збільшення позовних вимог на підставі ст.ст. 192, 524, 526, 530, 612, 625, 626, 629, 639, 649, 655, 693 ЦК України.

В судовому засіданні представники позивача уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на порушення відповідачем зобов*язання та пояснили про те, що оскільки ОСОБА_2 в строк до 01.04.2013р. не передав позивачу акції ПрАТ «Плодоовощ», то з 02.04.2013р. у нього виник грошовий обов*язок повернути позивачу безпідставно утримувані ним кошти.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував і будучи допитаним судом в якості свідка, показав про те, що ОСОБА_1 не знає, а знає його батька - ОСОБА_5. В 2008р. дійсно почали ділити ПрАТ «Плодоовощ», він, позивач, був держателем акцій комбінату і обіцяв продати їх ОСОБА_5 і ОСОБА_6. 21.03.2013р. розписку писав власноручно, але не підписував розписку і грошей від ОСОБА_1 не отримував, а лише бачив їх і це була не повна сума вартості усіх належних йому акцій. З ОСОБА_5 вони працювали разом. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 лише показали йому грошові кошти, але не передали. Текст розписки, в тому числі зазначення про те, що грошові кошти отримав від ОСОБА_1, він, відповідач, писав на прохання ОСОБА_5. З питання примушування його ОСОБА_5 написати розписку від 21.03.2013р., до правоохоронних органів не звертався. При складанні розписки від 21.03.2013р. свідка ОСОБА_4 не було. Він, відповідач, розумів зміст і суть розписки, яку писав власноручно.

Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, не відповідність обґрунтування позову дійсним обставинам справи, а також на те, що ОСОБА_2 розписку від 21.03.2013р. не підписував, грошові кошти у позивача не обрав та ніяких обіцянок йому не давав. Також, вважала, що розписка від 21.03.2013р. не може бути підставою стягнення з відповідача грошових коштів, оскільки на час її складання відповідач не мав у власності акцій ПрАТ «Плодоовощ» і за своєю суттю даний документ не є борговим грошовим зобов*язанням, оскільки поверненню підлягали не гроші, а певне майно - акції. Крім цього, вказала про те, що зобов*язання за розпискою від 21.03.2013р. є недійсним, оскільки такий порядок передачі акцій Законом України «Про акціонерні товариства» не передбачений.

Розглянувши справу в межах позовних вимог, заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, допитавши відповідача як свідка, допитавши свідка відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 21.03.2013р. ОСОБА_2 склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 100 000 доларів США або 810 000 грн. в приміщенні ПАТ «ПриватБанк», що за адресою: м.Київ, вул.Г.Юри, 7-А в м.Києві, в присутності ОСОБА_4 - головного бухгалтера ПрАТ «Плодоовощ» за акції ПрАТ «Плодоовощ» та зобов*язався передати усі належні йому акції ПрАТ «Плодоовощ» позивачу в строк до 01.04.2013р. (а.с. 6 - копія розписки).

В судовому засіданні була допитана як свідок відповідача ОСОБА_4, яка показала про те, що ОСОБА_2 знає добре, а ОСОБА_1 знає мало. На розписці від 21.03.2013р. підпис ставила на прохання ОСОБА_5, але факту передачі грошей не бачила. З питання примушування її підписатися на розписці до правоохоронних органів не зверталась. В приміщенні «ПриватБанк» присутньою не була, а підпис на розписці ставила в офісі ПрАТ «Плодоовощ» у м.Вишневому в березні 2013р., де вона працювала головним бухгалтером. Текст розписки не читала. Коли ставила свій підпис, то підпис ОСОБА_2 вже стояв.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач і його представник посилались на дві обставини: 1) не підписання розписки відповідачем, а також не отримання від позивача коштів та 2) недійсність зобов*язання передати позивачу акції ПрАТ «Плодоовощ», оскільки такий порядок передачі акцій Законом України «Про акціонерні товариства» не передбачений, відповідач на час складання розписки від 21.03.2013р. не був власником акцій ПрАТ «Плодоовощ», відсутність грошового зобов*язання між сторонами.

Згідно висновку експертів за результатами проведення за клопотання представника відповідача судової почеркознавчої експертизи №19442/19443/15-32 від 29.01.2016р., 1) підписи від імені ОСОБА_2 в розписці від 21.03.2013р. на суму 10 000 доларів США або 810 000 грн. - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів, 2) підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 21.03.2013р. на суму 10 000 доларів США або 810 000 грн. - виконаний ОСОБА_2, 3) рукописні записи розписки від 21.03.2013р. на суму 100 000 доларів США або 810 000 грн., що починається словами «Расписка Я, ОСОБА_2» та закінчується словами «…21.03.13г. (підпис) ОСОБА_4» - виконані ОСОБА_2 (а.с. 63-67, 68-72 - висновок експертів з додатками).

Таким чином, вказаним вище висновком експертів спростовуються заперечення відповідача проти позову в тій їх частині, що він розписку від 21.03.2013р. не підписував.

Щодо доведеності обставини передачі коштів відповідачу.

Верховний Суд України у правовому висновку про стягнення боргу за договором позики у цивільній справі №6-63цс13 від 18.09.2013р. вказав про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Хоча в даному спірному випадку правовідносини, які склалися між сторонами, не є договором позики, але суд вважає за можливе застосувати до них вказану вище правову позицію Верховного Суду України, зокрема в частині реальності спірного письмового правочину, який в своїй суті підтверджує не лише факт виникнення між сторонами певного виду зобов*язання, а й підтверджує факт передачі грошових коштів.

Крім цього, згідно частини 2 ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, чи гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд вважає за можливе застосувати вказану вище норму матеріального закону за аналогією до спірних правовідносин в частині того, що законодавець надає перевагу письмовому доказу над свідченнями свідків при існування між сторонами боргових правовідносин.

При вирішенні даного питання суд враховує, також, ті обставини, що ні відповідач ОСОБА_2, ні свідок ОСОБА_4, усвідомлюючи значення своїх дій і їх правових наслідків, з приводу примушування їх підписати розписку від 21.03.2013р. до правоохоронних органів не звертались, що свідчить про ймовірний характер існування такого стороннього впливу на відповідача і свідка зі сторони ОСОБА_5

При цьому, згідно частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставина позову про те, що грошові кошти в сумі 100 000 доларів США або 810 000 грн. були передані відповідачу 21.03.2013р., є встановленою, оскільки особистими поясненнями відповідача і його представника або іншими належними і допустимими доказами не спростована.

Щодо другої підстави заперечення проти позову, суд вважає, що питання законності або незаконності зобов*язання передати позивачу акції ПрАТ «Плодоовощ» не є предметом даного спору, а тому суд не може надавати правову оцінку цим обставинам.

Крім цього, представник відповідача в заперечення проти позову посилалась на відсутність у відповідача на час складання розписки від 21.03.2013р. акцій ПрАТ «Плодоовощ», однак сам відповідач, будучи допитаним як свідок, показав суду про те, що він мав у власності акції ПрАТ «Плодоовощ» і дійсно мав намір їх продати, але не позивачу, а ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Вирішуючи спір, перше, що слід встановити - характер спірних правовідносин між сторонами.

Верховний Суд України у вказаному вище правовому висновку у справі №6-63цс13 від 18.09.2013р. зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, правовідносини сторін випливають із розписки, згідно якої позивач передав відповідачу грошові кошти, натомість відповідач взяв на себе зобов*язання передати позивачу певне майно - акції ПрАТ «Плодоовощ».

Тобто, правовідносини сторін підпадають під визначення договору купівлі-продажу, загальні положення про який закріплені в ст.655 ЦК України, яка визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов*язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов*язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суду.

Згідно частини 1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов*язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частини 2, 3 цієї ж норми права вказують про те, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коти товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати…

У відповідності до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов*язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи ті обставини, що відповідач зобов*язався передати позивачу акції ПрАТ «Плодоовощ» до 01.04.2013р., однак, як зазначив сам в судовому засіданні, акцій не передав, а тому з 02.04.2013р. у нього на підставі частини 2 ст.693 ЦК України виник грошовий обов*язок повернути позивачу попередню оплату товару, оскільки саме про це заявлено вимогу позивачем, а не про передачу товару - акцій ПрАТ «Плодоовощ».

Відповідальність за порушення грошового зобов*язання передбачена ст.625 ЦК України, яка в частині 2 передбачає про те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, правова природа ст.625 ЦК України полягає у особливій мірі відповідальності боржника за порушення грошового зобов*язання та має компенсаційний характер (плата) боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, про що вказано в пункті 18 Постанови №5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р.

Тобто, правовий характер зазначеної вище матеріальної норми полягає у певному виді матеріальної санкції у разі порушення боржником грошового зобов*язнаня, при цьому валюта зобов*язання для стягнення боргу з врахуванням 3% річних значення не має, оскільки таке збільшення за своєю правовою суттю є відповідальністю, а не збільшенням в результаті валютного коливання.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність стягнення з відповідача 100 000 доларів США з врахуванням процентів на підставі ст.ст. 693, 536, 625 ЦК України.

Щодо суми стягнення, суд приходить до наступного.

Так, згідно частини 1 ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов*язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня.

В частині 1 ст.524 ЦК України вказано, що зобов*язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні.

У відповідності до частини 1 ст.533 ЦК України, грошове зобов*язання має бути виконане в гривнях.

Враховуючи наведене та виходячи згідно частини 1 ст.11 ЦПК України із меж позовних вимог, суд вважає за необхідне вказати в резолютивній частині судового рішення суму стягнення у національній валюті з врахуванням 3% річних.

В заяві про збільшення позовних вимог проведено розрахунок суми стягнення станом на 25.02.2016р., згідно якого позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 100 000 доларів США з врахуванням 3% річних за період прострочення платежу з 05.04.2013р. по 25.02.2016р., за курсом НБУ станом на 25.02.2016р., який дорівнює 2721,8630 грн. за 100 доларів США, а саме: 2 958 105 грн. 74 коп. (а.с. 80-81).

Заперечуючи проти позову, відповідач і його представник не надали суду доказів в спростування такого розміру заборгованості, а тому суд визнає його обґрунтованим і таким, що відповідає дійсним обставинам справи.

Крім цього, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 3 654 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 192, 524, 533, 693, 536, 610, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 209, 223 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що зареєстрований в АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, що зареєстрований в АДРЕСА_2, суму заборгованості в розмірі 2 958 105 грн. 74 коп., судовий збір в сумі 3 654 грн., а всього: 2 961 759 (два мільйони дев*ятьсот шістдесят одну тисячу сімсот п*ятдесят дев*ять) грн. 74 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: