АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/3041/14 Головуючий І інстанції: Болибок Є.А.
Провадження № 22-ц-/790/3896/16 Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Бобровського В.В., Кокоші В.В.,

при секретарі Каплоух Н.Б

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції Харківської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції Харківської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 06 березня 2014 року ОСОБА_2 оформив договір купівлі-продажу будинку, а 27 березня 2014 року договір купівлі продажу земельної ділянки, що розташовані за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Пересічне вїзд Мічуріна №19, посвідчені приватним нотаріусом Дергачівського районного округу Харківської області ОСОБА_4, не маючи на те правових підстав.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування рішення та постановлення нового, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вимогам цивільного процесуального закону рішення суду відповідає.

Розглядом справи достеменно встановлено, що в період шлюбу та сумісного проживання вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 придбали та перебудували житловий будинок розташований за адресою: Харківська область Дергачівський район сел. Пересічне вїзд Мічуріна №19.

31 липня 1992 року ОСОБА_5І помер.

Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_6.

У 2002 році ОСОБА_1 подарувала своїй донці вказаний будинок, шляхом укладення договору дарування.

6 грудня 2012 року ОСОБА_6 уклала договір займу з ОСОБА_2, відповідно до умов якого вона отримала від останнього 285960 грн. строком на один рік.

На забезпечення виконання вимог за договором займу, між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Дергачівський район, сел. Пересічне, вїзд Мічуріна №19.

На підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_2, останній набув права власності.

06 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область Дергачівський район сел. Пересічне вїзд Мічуріна №19, договір посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №700.

27 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1058 га, яка розташована за адресою: Харківська область Дергачівський район сел. Пересічне вїзд Мічуріна №19, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №908.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2015 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 25 травня 2015 року) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 09.10.2002 року будинку по вїзду Мічуріна,19, смт. Пересічна Дергачівського району Харківської області, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1 -2626 .

Визнано недійсним іпотечний договір від 06.12.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі № 5296.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.12.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4. зареєстрований в реєстрі № 4450.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 добросовісним набувачем права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Харківська область Дергачівський район смт. Пересічна, вїзд Мічуріна,19, відповідно договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4. зареєстрований в реєстрі № 700, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.03.2014 року, індексний номер витягу: 18708450. В решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2015 року змінено, скасовано в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання її добросовісним набувачем нерухомого майна та відмовлено їй в задоволенні цього позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

Вказані судові рішення є чинними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 06 березня та 26 березня 2014 року між відповідачами у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із того, що нею обрано неналежний спосіб захисту прав, що її вимоги носять носять речово-правовий характер, разом з тим, нею застосовано зобовязально-правовий спосіб відновлення порушеного права, однак, у речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобов'язальних правовідносин, навпаки, у речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України.

При цьому, суд прийняв до уваги, що відповідно до розяснень, що містяться у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Також суд керувався тим, що Пленум Верховного Суду України у п.10 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив судам, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Висновок суду ґрунтується на основі встановлених дійсних обставин справи, відповідає вимогам ст. ст. 57-60, 64 ЦПК України, погоджується з нормативно-правовими актами, застосованими судом і зазначеними в рішенні суду.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог діючого цивільно-процесуального законодавства позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний звязок доказів у їх сукупності, ухвалив законне рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -