Справа № 539/1658/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Жагши Е. Г.

при секретарі судового засідання - Гусак А.О.,

розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Лубенський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту смерті ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2.

В заяві вказував, що його дружина ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в Україні, в с. Розкішне Лутугинського району Луганської області.

Даний населений пункт є тимчасово окупованою територією. Свідоцтво про смерть дружини видано виконавчим комітетом Розкішнянської сільської ради Лутугинського району Луганської області під актовим записом про смерть №27. Такий документ не має юридичної сили на території України, що позбавляє його можливості отримати нараховану пенсію при житті дружини.

У зв'язку з цим заявник прохає встановити факт смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в Україні, селі Розкішному Лутугинського району Луганської області.

Відповідно до ч.2 ст.257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник був чоловіком померлої ОСОБА_2.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Виконавчим комітетом Розкішнянської сільської ради Лутугинського району Луганської області під актовим записом про смерть №27 від 19 травня 2015 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №21, виданого Розкішнянською ПЗПСМ, смерть ОСОБА_2 настала від хронічної недостатності кровообігу ІІІ, атеросклеротичного кардіосклерозу, хронічної ішемічної хвороби серця.

Крім того, судом встановлено що відповідно до довідки №27, виданої 19.05.2015 року виконкомом Розкішнянської сільської ради , ОСОБА_1 здійснював поховання за свої кошти дружини ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року. На момент смерті ОСОБА_2 вони проживали спільно та вели спільне господарство за адресою АДРЕСА_1.

Вищевказана довідка заявнику видавалась для пред'явлення до Управління Пенсійного фонду України в Лутугинському районі і на підставі неї ОСОБА_1 мав намір отримати пенсію, яка була нарахована ОСОБА_2 при житті.

Разом із тим, заявник не має можливості отримати нараховану їй пенсію з тих підстав, що документи, видані на тимчасово окупованій території, не мають юридичної сили на території України.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст.11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в Україні, в с.Розкішному Лутугинського району Луганської області внаслідок хронічної недостатності кровообігу ІІІ, атеросклеротичного кардіосклерозу, хронічної ішемічної хвороби серця.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Жага Е. Г.