Справа № 344/5707/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1279/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони у виконавчому провадженні, видачу дубліката виконавчого листа, поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання за апеляційною скаргою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, уточнивши її в подальшому, про заміну сторони у виконавчому провадженні, видачу дубліката виконавчого листа, поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Справа судами слухалася неодноразово.

Останньою ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року заяву задоволено. Замінено стягувача ОСОБА_3 у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2004 року у справі №2-1163/2004 за її позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про надання іншого благоустроєного жилого приміщення, на ОСОБА_2. Також видано дублікат цього виконавчого листа та поновлено заявнику пропущений для його пред'явлення до виконання строк.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, судом не враховано положення ч.5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.378 ЦПК України, якими врегульовано питання заміни сторони виконавчого провадження. Відповідно після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником державний виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом. Однак, всупереч цим положенням судом взагалі не перевірено наявність відкритого виконавчого провадження. Натомість, як видно з листа управління ДВС жодний виконавчий документ у зазначеній справі на примусовому виконанні не перебуває. Відтак, за відсутності відкритого виконавчого провадження відсутні і підстави для заміни сторони в ньому.

Вирішуючи питання видачі дублікату виконавчого листа, судом не з'ясовано належним чином обставини втрати цього виконавчого листа, не перевірено чи існувало таке виконавче провадження та чи було воно завершене. Поза увагою суду залишилася та обставина, що належним доказом втрати виконавчого провадження може бути акт, складений за результатами службового розслідування, затверджений начальником відповідної виконавчої служби, або довідка про ці обставини. Однак, доказів того, що виконавчий документ втрачено при пересилці, матеріали справи не містять.

Разом з тим, на думку апелянта, не може слугувати єдиним та беззаперечним доказом втрати виконавчого документу лист ДВС від 20.03.2015 року, оскільки він не містить достовірної інформації щодо втрати виконавчого документу виконавцем чи в процесі провадження виконавчих дій. Навпаки, в листі зазначено щодо відсутності належної інформації в зв'язку із знищенням справ (документів). В той же час, тільки завершене виконавче провадження підлягало знищенню. А відповідно до ст.ст.50-51 Закону України «Про виконавче провадження» таке не може бути розпочате знову.

Не врахував суд також і відсутність правових підстав для поновлення пропущеного строку пред'явлення виконавчого листа до виконання. Строк пред'явлення цього виконавчого листа до виконання сплив ще в листопаді 2007 року. Водночас заявник не надав суду жодних доказів на підтвердження реалізації позивачем ОСОБА_3 прав сторони виконавчого провадження за період з 2005 до 2008 рр., тобто протягом пред'явлення рішення до виконання, а також до 02.06.2014 року - дня її смерті. Відповідно не наведено поважних причин, які перешкоджали реалізації ОСОБА_3 своїх прав.

Посилаючись на зазначені обставини просив ухвалу скасувати, постановивши нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку зі смертю стягувача ОСОБА_3 її права та обов'язки перейшли до спадкоємців, в тому числі до заявника, а тому наявні правові підстави для заміни сторони у виконавчому проваджені з виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2004 року на ОСОБА_2 Також суд вважав, що в матеріалах справи містяться належні докази, якими підтверджено факт втрати оригіналу виконавчого листа, який було видано на виконання вищевказаного судового рішення, а тому слід видати його дублікат та враховуючи, що строк пред'явлення його виконання сплив, такий підлягає поновленню.

При вирішенні цих питань судом також враховано висновки та мотиви, з яких було скасовано попереднє судове рішення у даній справі, що відповідно до положень ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як передбачено ч.1 ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі в справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно з ч. 1 ст. 378 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 березня 2004 року зобов'язано Івано-Франківський міськвиконком надати сім'ї ОСОБА_3 у складі 3-х чоловік житлове приміщення, яке б відповідало вимогам ст.ст.50, 113 ЖК України (а.с.31).

На підставі цього рішення Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання у підрозділ примусового виконання рішень ВДВС Івано-Франківського обласного управління юстиції (а.с.49).

Встановлено, що 12 листопада 2004 року головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Івано-Франківського обласного управління юстиції ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а.с.36).

Постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Івано-Франківського обласного управління юстиції від 17 січня 2005 року у зв'язку із поданням заяви про відстрочку виконання рішення суду виконавче провадження зупинено (а.с.48).

В подальшому постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського обласного управління юстиції 25 квітня 2006 року виконавче провадження поновлено (а.с.38).

З матеріалів справи вбачається, що з приводу невиконання зазначеного судового рішення ОСОБА_3 (стягувач) та ОСОБА_2 (член сім'ї стягувача) звертались до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського обласного управління юстиції, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, прокуратури м. Івано-Франківська.

З'ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.44).

Відповідно до довідки Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 13.06.2015 року №1984 02-14/5 спадкоємцями майна померлої за законом є її чоловік ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_5 (а.с.97).

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зі смертю стягувача ОСОБА_3 її права та обов'язки перейшли до спадкоємців, а тому наявні підстави для заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні.

Також місцевий суд прийшов до вірного переконання про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа.

Як вбачається зі змісту листів Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області від 20 березня та від 11 серпня 2015 року, наданих на запит міського суду, за період з 2009 року по даний час виконавчі документи про зобов'язання Івано-Франківського міського виконавчого комітету надати сім'ї ОСОБА_3 в складі трьох осіб житлове приміщення, що відповідає вимогам ст. ст. 47, 50, 113 ЖК України, на виконання не надходили. Відповідно виконавчий документ на виконанні не перебуває і виконавчі дії не вчиняються. При цьому зазначено, що надати інформацію понад 3 роки не вбачається можливим у зв'язку зі знищенням журналів реєстрації вхідної кореспонденції та книг обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю. Одночасно роз'яснено право на звернення до суду із заявою про видачу виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання (а.с.64, 98).

В силуч. 1 ст. 370 ЦПК України замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Частиною 1 ст. 371 ЦПК України та ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Згідно положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання статті 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства Права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Щодо поновлення процесуальних строків національними судами Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд одним із аспектів якого є право доступу до суду ( рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975 р. п.36) не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Герін проти Франції» від 29.07.1998 р., п.37).

В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 р. (п.40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Відтак, приймаючи до уваги, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, з огляду на вищенаведену практику європейського суду, колегія суддів приходить до переконання, що вимоги поданої ОСОБА_2 заяви відповідають сутності його законного права на доступ до суду.

При вирішенні цих питань судом також обґрунтовано враховано висновки та мотиви, з яких було скасовано попереднє судове рішення у даній справі, що відповідно до положень ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку задовольнивши вимоги заявника.

Колегія суддів вважає, що ухвала постановлена судом з дотриманням вимог процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відхилити, ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак в частині заміни сторони у виконавчому провадженні та видачі дубліката виконавчого листа може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук