У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Дьоміної О.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним третейського застереження, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» на рішення Зарічанського районного суду м. Суми від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк»), в якому просила визнати недійним п. 8.1 кредитного договору від 27 листопада 2013 року № 23-1811/2013-А укладеного між сторонами, в частині третейського застереження.

Позов ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що у вказаному пункті кредитного договору сторонами було визначено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні вказаного кредитного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при асоціації «Слобожанська перспектива» у відповідності з його регламентом. Сторони погодились, що розгляд спорів у третейському суді буде здійснюватись одноособово, проте вказаний пункт договору суперечить ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 17 березня 2016 рокупозов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним пункт 8.1 кредитного договору від 27 листопада 2013 року № 23-1811/2013-А, укладеного між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Мегабанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що на час укладення між сторонами спору кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, та дійшов обґрунтованого висновку, що третейське застереження, яке викладене в п. 8.1 кредитного договору суперечить вимогам закону і є недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, та правовим позиціям Верховного Суду України у даній категорії справ.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» відхилити.

Рішення Зарічанського районного суду м. Суми від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О. Дьоміна

А.В. Маляренко