Справа № 502/1358/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання - Кітреску О.М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «КРОНА»,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4

про

відшкодування матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом, який неодноразово уточнював і згідно останньої редакції уточнених позовних вимог, які надійшли до суду 12.01.2016 року за вх. № 200/16 /а.с .182-186/ зазначив, що 09.09.2013 року о 15-ій годині 20 хвилин в м. Кілія Одеської області по вул. Перемоги, кут вул. Пролетарської, водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем ВАЗ-21013, державний номер НОМЕР_1, не маючи права керувати транспортним засобом відповідної категорії, при виконанні обгону на перехресті допустив зіткнення з автомобілем «PEUGEOT BOXER 2.2. HDI», державний номер НОМЕР_2 під керуванням позивача, який рухався в попутному напрямку та виконував маневр наліво. Факт того, що ДТП сталася з вини ОСОБА_2 підтверджується постановою Кілійського районного суду Одеської області від 31.10.2013 року, згідно якої ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.

Як зазначає позивач, внаслідок ДТП належний йому автомобіль отримав механічні пошкодження та згідно проведеної незалежної оцінки вартості матеріальної шкоди, спричиненої позивачу, як власнику зазначеного транспортного засобу, розмір спричиненої шкоди складає 14 997,27 гривень. Крім того, за проведення відповідної оцінки позивачем сплачено 800 гривень, тобто загалом ним витрачено 15 797,27 гривень.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3, який передав автомобіль неповнолітньому ОСОБА_2, була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «КРОНА» /надалі - ПрАТ «СК «Крона»/. 17.12.2013 року позивачем до Ізмаїльського філіалу ПрАТ «СК «КРОНА» було подано заяву, в якій він просив здійснити виплату йому страхового відшкодування та в січні 2014 року отримано відповідь про відмову у здійсненні виплати, оскільки страхова компанія не була повідомлена у вставленому порядку та строк про ДТП. Однак, на думку позивача, саме ОСОБА_3 мав повідомити страхову компанію про ДТП, оскільки на момент ДТП позивач не володів інформацією про те, в якій саме страховій компанії застраховано цивільно-правову відповідальність володільця автомобіля ВАЗ-21013, державний номер НОМЕР_1. Як вказує позивач, зазначений автомобіль згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САА № 719539 належить на праві власності ОСОБА_4, а також ОСОБА_3, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність в ПрАТ «СК «КРОНА» та передав автомобіль неповнолітньому ОСОБА_2 Таким чином, на думку позивача вказані особи повинні нести матеріальну відповідальність за спричинену його автомобілю шкоду.

Крім того, позивачу та його родині в результаті ДТП з вини ОСОБА_2 було спричинено моральну шкоду, оскільки вони пережили стрес в звязку з позбавленням засобу для пересування, що негативно відобразилось на роботі позивача. Крім того, він переніс сильний шок, стрес при зіткненні, пов'язаний з пошкодженням його майна. Погіршився стан його здоровя, позивач став погано спати. В нього зник апетит, чим було порушено звичайний уклад його життя, а також було спричинено значні побутові незручності. Погіршились стосунки з дружиною, оскільки автомобіль був одним із основних джерел доходу, а в звязку з необхідністю його ремонту позивач повинен був позичати гроші в борг. Таким чином, позивач змушений вживати додаткових заходів для організації та поновлення нормальних життєвих звязків.

Також позивачем сплачено для захисту його прав та законних інтересів в суді та інших інстанціях сплачено 10 000 гривень адвокату за надання кваліфікованої юридичної допомоги та компенсовано його витрати на поїздки до суду у вказаній справі на суму 12400 гривень, в звязку чим загальна сума коштів, витрачена позивачем на правову допомогу становить 22 400 гривень, які також мають бути стягнуті на його користь.

На підставі викладеного позивач просив суд:

-стягнути солідарно з СК «Крона», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на його користь 15 797,27 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди;

-стягнути солідарно з ОСОБА_2 9500 гривень та СК «Крона» 500 гривень, всього на його користь 10 000 гривень відшкодування моральної шкоди;

-стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 10 000 гривень витрат, понесених ним на правову допомогу та витрати, повязані з явкою його представника до суду 12 400 гривень;

-стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 427,99 гривень судового збору.

На при значену дату розгляду справи представником позивача ОСОБА_5 було подано заяву в якій він просив розглядати справу у його та позивача відсутність /а.с. 216/.

Представник відповідача СК «Крона» в судове засідання не прибув, направив письмові заперечення проти позову /а.с. 165-167/ за змістом яких зазначив, що в силу приписів Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач зобовязаний був звернутися до ПрАТ «СК «Крона» з повідомленням про ДТП, проте цього не зробив, чим позбавив страховика можливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання та визначити розмір матеріального збитку. Натомість він 21.10.2013 року звернувся до приватного підприємця, яким було проведено автотоварознавче дослідження і тільки після цього ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Крона» з повідомленням про подію, що сталася. Оскільки, на думку представника відповідача, позивачем порушено всі можливі приписи Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими регулюється порядок отримання страхового відшкодування, що позбавило страховика права розслідування обставин ДТП та визначення розміру матеріального збитку, приховано обставини ДТП і самостійно визначено розмір матеріального збитку, представник відповідача вважав позовні вимоги необґрунтованими та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, повідомлені належним чином про дату та час судового розгляду, в судове засідання не прибули, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали.

Ретельно зясувавши зміст позовних вимог і заперечень, в ході з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 459722, виданого РЕВ № 5 ВДАІ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_1 з 07.11.2012 року є власником транспортного засобу «PEUGEOT BOXER 2.2 HDI», реєстраційний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску /а.с. 8/.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення та постанови судді Кілійського районного суду Одеської області від 31.10.2013 року у справі № 502/2339/13-п, - 09.09.2013 року о 15-ій годині 20 хвилин в м. Кілія Одеської області по вул. Перемоги, кут вул. Пролетарської, водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем ВАЗ-21013, державний номер НОМЕР_1, не маючи права керувати транспортним засобом відповідної категорії, при виконанні обгону на перехресті допустив зіткнення з автомобілем «PEUGEOT BOXER 2.2. HDI», державний номер НОМЕР_2 під керуванням позивача, який рухався в попутному напрямку та виконував маневр повороту ліворуч. Зазначеною постановою ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень та вона набрала законної сили 12.11.2013 р. /а.с. 9/.

Як вбачається з полісу № АС/2286561 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ОСОБА_3 було укладено з ПрАТ Страхова компанія «Крона» договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу - ВАЗ-21013, номерний знак НОМЕР_1, троком дії з 25.07.2013 р. до 24.07.2014 р. /а.с .11/.

17.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльської філії СК «Крона» з заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 14 997,27 гривень в звязку з отриманими його транспортним засобом «PEUGEOT», державний номер НОМЕР_2 механічними пошкодженнями внаслідок ДТП, що сталося 09.09.2013 р. з вини ОСОБА_2 /а.с. 13/.

24.02.2014 р. адвокат ОСОБА_5 звернувся в інтересах ОСОБА_1 з адвокатським запитом до Ізмаїльської філії СК «Крона» та просив повідомити про результати розгляду заяви його довірителя щодо виплати йому страхового відшкодування в сумі 14 997,27 гривень /а.с. 15/.

20.01.2014 р. на заяву від 17.12.2013 р. Ізмаїльська філія ПрАТ «СК «Крона» повідомило ОСОБА_1, що у звязку з тим, що ні від страхувальника, ні від потерпілого по теперішній час не надходило письмових повідомлень щодо ДТП від 09.09.2013 року, а також зі знехтуванням заявником ряду положень Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», йому відмовлено у здійсненні страхового відшкодування /а.с .16/.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії І-ЖД № 164624, виданого повторно 11.02.2003 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 53, батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, записано ОСОБА_6 /а.с. 17/.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА 719539, виданого РЕВ № 2 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_4 з 15.06.2010 року є власником транспортного засобу ВАЗ-21013, реєстраційний номер НОМЕР_1, 1985 року випуску /а.с.17/.

Відповідно до висновку № 10-029, складеного спеціалістом-оцінювачем ОСОБА_7 21.10.2013 року на підставі заяви ОСОБА_1, розмір матеріального збитку, спричиненого володільцю автомобіля «PEUGEOT BOXER 2.2 HDI», реєстраційний номер НОМЕР_2, становить 14 997,27 гривень /а.с. 18-24/.

Як вбачається з договору про представництво та надання юридичних послуг від 11.10.2013 р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 48 від 11.10.2013 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 3000 гривень в якості оплати за надання йому юридичної допомоги /а.с. 25-26/.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 14 вбачається. що 11.10.2013 р. СПД ОСОБА_7 прийнято від ОСОБА_1 800 гривень в якості оплати за проведення оцінки збитку /а.с 47/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 21 вбачається, що 30.05.2014 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 1600 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 48/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 39 вбачається, що 03.10.2014 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 1600 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 49/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 41 вбачається, що 07.10.2014 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 1600 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 50/.

Згідно тарифів, погоджених та підписаних адвокатом ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1, вартість усної консультації адвоката становить 160 гривень/година; надання будь-яких юридичних послуг у відрядженні становить 1600 гривень/доба; складання позовної заяви від 320 до 880 гривень/1 заява; доповнення до позовної заяви 320 гривень/1 вимога /а.с. 51-52/.

З наданих до уточненого позову фіскальних чеків вбачається, факт придбання 27.05.2014 р., 07.10.2014 р. та 03.10.2014 р. бензину марки А-95ПРЕМ на загальну суму 1149,91 гривень /а.с. 53/.

08.10.2014 р. адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про допуск його до участі у зазначеній справі, надавши договір про надання правової допомоги № 07/10/14 від 07.10.2014 р., ордер серії ОД № 005120 від 07.10.2014 р. та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю /а.с. 54-57/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 45 вбачається, що 02.11.2014 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 1600 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 104/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 48 вбачається, що 05.08.2015 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 2000 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 105/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 53 вбачається, що 28.08.2015 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 2000 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 106/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 52 вбачається, що 28.08.2015 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 3000 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 107/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 65 вбачається, що 23.10.2015 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 2000 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 187/.

З квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 вбачається, що 05.01.2016 р. ОСОБА_1 сплачено адвокату ОСОБА_5 4000 гривень за договором представництва в цивільній справі /а.с. 188/.

При вирішенні справи судом застосовано наступні положення законодавства:

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до положень, викладених в ч. 1 ст. ст. 1166 - 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Цивільно-правова деліктна відповідальність це забезпечений державним примусом обовязок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Разом з тим, пунктом 37.1.3 статі 37 Закону № 1961-IV передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Згідно підпункту 33.1. 4 пункту 33.1 статті 33 зазначеного Закону передбачено, у що разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов'язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. /п. 33.3. ст. 33 Закону/.

Страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов'язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально /п. 33-1.1. ст. 33 зазначеного Закону/.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 р. у справі 6-2808цс15, яка відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судів» є обовязковою для врахування судом загальної юрисдикції при правозастосуванні.

Як зазначено в ст. 57 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 10 ЦПК України /Змагальність сторін/ - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено в ч.1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як зазначено в ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З досліджених доказів судом встановлено, що після завдання внаслідок ДТП матеріальної шкоди належному позивачу транспортному засобу, він мав право одержати від страховика страхове відшкодування завданого збитку в порядку, визначеному Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проте при зверненні до страховика не дотримався вимог зазначеного Закону в звязку з чим йому відповідним страховиком правомірно було відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог до ПрАТ «СК «Крона».

Разом з тим, оскільки в силу положень частини другої статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо), то встановлений судом факт користування відповідачем ОСОБА_3 на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 автомобілем ВАЗ-21013, державний номер НОМЕР_1, належним ОСОБА_4., яким, як джерелом підвищеної небезпеки було завдано шкоду майну позивача, дає суду підстави прийти до висновку, що обовязок з відшкодування матеріальної шкоди, в тому числі витрат, повязаних з оцінкою спричиненого збитку, має бути покладений саме на відповідача ОСОБА_3, як володільця джерела підвищеної небезпеки, та підстави для покладення на відповідача ОСОБА_4 солідарного обовязку з відшкодування відповідної шкоди згідно положень ст. ст. 541, 543 ЦК України відсутні.

Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що оскільки в силу положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а позивачем в якості відповідачів за вимогами про відшкодування моральної шкоди визначено ОСОБА_2 та ПрАТ «СК «Крона», хоча за шкоду, в тому числі моральну, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, в силу приписів ст. 1187 ЦК України має відповідати володілець джерела підвищеної небезпеки, тобто в даному випадку ОСОБА_3, підстав для покладення на визначених позивачем відповідачів обовязку з відшкодування спричиненої внаслідок ДТП позивачу моральної шкоди, - немає. На підставі викладеного суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем до визначених відповідачів вимог про відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Стосовно витрат на правову допомогу суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 4 ст. 42 ЦПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, який виданий відповідним адвокатським об'єднанням, або договором. До ордера адвоката обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 3 ст. 30 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У пунктах 47 та 48 постанови № 10 Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_1 в суді представляв адвокат ОСОБА_5 на підставі ордеру відповідних договорів про надання правової допомоги.

Представник позивача надав суду першої інстанції розрахунок, з якого вбачається, що:

-розмір витрат позивача в звязку з участю його представника в 5 судових засіданнях тривалістю по 1 годині в Кілійському районному суді Одеської області становить 2564 гривень;

-за усну консультацію тривалістю 1 година сплачено 458,80 гривень; за направлення адвокатських запитів, на яких витрачено 1 годину, сплачено двічі по 229,40 гривень; за складання протягом 2-х годин заяви в СК «Крона» сплачено 974,40 гривень; за підготовку протягом 4-х годин позовної заяви від 26.05.2014 р. сплачено 1948,80 гривень; за складання протягом 3-х годин уточненого позову від 08.10.2014 р. сплачено 1462,50 гривень; за складання протягом 2-х годин уточненого позову від 28.08.2015 р. сплачено 974,40 гривень; за складання протягом 2,5 годин уточненого позову від 08.01. 2016 р. сплачено 1378 гривень; всього 7655,70 гривень.

Крім того, він зазначав, що згідно квитанцій, наданих суду та наявних в матеріалах справи, загальна вартість витрат на явку до суду в м. Кілія з м. Ізмаїл на особистому транспортні представника з розрахунку 8 грн. за 1 кілометр становить 12 400 гривень і розрахунки на паливо та амортизацію транспортного засобу також включені до зазначеної суми.

Перевіряючи розрахунок гонорару представника позивача, враховуючи відсутність судових засідань, в яких приймав участь представник позивача, суд приходить до висновку, що є законні підстави для відшкодування відповідачем 7655,70 гривень витрат на правову допомогу, понесених позивачем згідно наданого представником позивача розрахунку та 849,91 гривень, сплачених на придбання палива згідно фіскальних чеків від 27.05.2014 р. та 07.10.2014 р., оскільки дата їх видачі узгоджується з датою подання первісного позову до суду та датою, що передує проведенню чергового судового засідання по справі 08.10.2014 р.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в звязку з частковим задоволенням позову з відповідача ОСОБА_3 на підставі ст. 88 ЦПК України слід стягнути на користь позивача 8505,61 гривень витрат на правову допомогу, а також 287,99 гривень судового збору, всього 8793,60 гривень судових витрат.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60-61, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «КРОНА», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_3, що зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_4, зареєстрованого та проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_5, - 15 797,27 гривень відшкодування матеріальної шкоди; 8505,61 гривень витрат на правову допомогу, а також 287,99 гривень судового збору; - всього 24 590,87 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_8