СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ районний суд м. КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

заявника ОСОБА_1,

представника заявника ОСОБА_2,

представника відповідача Козловця Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася із вищезазначеною заявою в порядку ст.236 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним.

Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.01.2015 року у справі за її позовом до ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення останньої на роботі з 28.07.2014 на посаді юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України вимоги задоволені та в цій частині рішення допущено до негайного виконання.

Проте, стверджує заявник, безпосередньо наказ відповідачем було винесено лише 03.08.2015. При цьому, заявник наполягає, що відповідач всіляко намагався уникнути виконання цього рішення. Так, спочатку, він оскаржував його у всіх інстанціях, намагаючись таким чином відстрочити його виконання, незважаючи на зобов`язання суду негайно допустити рішення до виконання в частині поновлення на роботі, що відповідає положенням діючого трудового законодавства, а в подальшому заявив, що виконувати його не буде до тих пір, поки не отримає виконавчий лист, тобто заявивши про те, що в добровільному порядку виконувати його не буде.

Так, на підтвердження своєї позиції у справі і порушення своїх конституційних прав заявник також зазначила, що безпосередньо на наступний день після ухвалення вищезазначеного судового рішення, вона прибула до відповідача, проте, відповідач «роз`яснив» із посилання на Закон України «Про виконавче провадження» яким чином може бути виконано рішення суду.

В судовому засіданні представник заявника підтримав доводи за заявою, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення заяви, зазначав, що заявник, окрім того, що сама є кваліфікованим юристом, ще й має кваліфікованого адвоката, і тому вони повинні достеменно знати про те, яким чином зараз «іде» судова практика, а саме, що по такій категорії справ, є необхідність в отриманні виконавчого листа, який вона отримала взагалі за спливом певного часу після ухвалення рішення, і лише після цього, на думку представника відповідача, у останнього виникає обов`язок його (таке рішення) виконувати, таким чином, представник відповідача звертав увагу суду, що саме заявник своєю бездіяльність винна в тому, що рішення суду не виконано негайно як в ньому самому зазначено.

Представник відповідача визнав, що заявник хоча і приходила на наступний день після ухвалення цього рішення - 29 січня 2015 року, проте «необхідного» волевиявлення не проявила. На запитання, яким чином таке волевиявлення заявник мала б «проявити», щоб відповідач виконав рішення суду, допущеного до негайного виконання, представник відповідача зауважив, що напевно написати відповідну заяву, в якій зазначити про те, що вона має бажання поновлятися на роботі, також додав, що вона повинна була надати трудову книжку. На запитання, чи заважало відповідачу виконати рішення суду про видачу відповідного наказу відсутність трудової книжки, представник відповідача відповів, що ні, проте наполягав на тому, що вони не були впевнені в тому, що заявник має бажання поновлюватися на роботі. На запитання, яке місце в цих правовідносинах відведено суду із відповідним рішенням, в якому зазначено про необхідність негайного його виконання в частині поновлення на роботі, тобто винесення відповідного наказу, представник відповідача відповіді не надав.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення останньої на роботі з 28.07.2014 на посаді юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України вимоги задоволені та в цій частині рішення допущено до негайного виконання (а.с.200 Том №1)

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року, яке приймалося за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача у справі, у вищенаведеній частині рішення районного суду залишено без змін (а.с.29-31 Том №2)

Ухвалою ВССУ від 11 червня 2015 року касаційну скаргу відповідача у справі відхилено (а.с.66-67 Том №2)

14.12.2015 ОСОБА_1 звернулася із даною заявою до суду, в якій просить стягнути на підставі ст.236 КЗпП України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 46 972,02 грн. за 134 дні прострочки.

Крім того, в матеріалах справи міститься виконавчий лист, який було отримано ОСОБА_1 по вищенаведеним вимогам лише 21 травня 2015 року (а.с.85 Том №2)

Також з матеріалів справи вбачається, що 16 червня 2015 року ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві винесено постанову про відкриття відповідного виконавчого провадження (а.с.126 Том №2) та направлено її копію відповідачу (а.с.125 Том №2)

Проте, лише 03 серпня 2015 року відповідачем видано наказ №9-о про поновлення заявника на роботі (а.с.131 Том №2)

Видачі ж зазначеного наказу передує як отримання відповідачем копії постанови про відкриття відповідного виконавчого провадження, так і безпосередньо заява заявника від 03.08.2015 про необхідність виконання вищезазначеного рішення суду в частині поновлення на роботі на певній посаді (а.с.128 Том №2)

Так, суд категорично не погоджується із доводами представника відповідача про те, що для того, щоб виконати рішення суду, яке самим судом допущено до негайного виконання, слід отримувати як додаткову згоду на це позивача/заявника у справі на предмет «а чи не проти вона проти такого поновлення, про що суд вже свою позицію за її позовом висловив», так і чекати тих пір, поки сам позивач/заявник відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» буде вчиняти певні дії для звернення такого рішення до примусового виконання. Таким чином навпаки, за переконання суду, відповідач своєю бездіяльність свідчить про те, що в добровільному порядку рішення суду він виконувати не буде.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (а.с.136 Том №2), яка в подальшому ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасована, в якій апеляційна інстанція акцентувала увагу суду під час нового розгляду відповідної заяви на необхідності перевірити і надати оцінку доводам представника відповідача про те, що зі сторони відповідача не було дій/бездіяльності, які б мали наслідком затримку у виконанні рішення суду про поновлення на роботі (а.с.163 Том №2)

Надаючи оцінку вищенаведеним твердженням представника відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідач ніколи не заперечував той факт, що йому було добре відомо про те, що рішення суду від 28 січня 2015 року в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання, так і той факт, що сама заявник/позивач приходила до відповідача із цим рішенням на наступний день - 29 січня 2015 року, що також підтверджується письмовими доказами у справі, а саме власноручно написаними поясненнями представника відповідача Козловця Л.О. та актом від 28.01.2015, в якому сам відповідач роз`яснює ОСОБА_1 «порядок поновлення на роботі згідно рішення суду» (а.с.129, 130 Том №2)

Суд критично ставиться до доводів представника відповідача про те, що для того щоб виконати рішення суду, яке допущено до негайного виконання, в частині поновлення особи на роботі, необхідно надання «відповідних» документів, а не такового рішення суду. Це спростовує позицію відповідача щодо не ухилення від виконання рішення суду.

Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Судове рішення як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Крім того, суд звертає увагу сторін на те, що перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року)

Таким чином, згідно зі статтею 6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв'язку із цим суд приходить до висновку, що дО 03 серпня 2015 року вищезазначене рішення про поновлення на роботі заявника/позивача, яке підлягало негайному виконанню, не виконано за формальними підставами.

Бажання чи небажання сторони не на користь якої ухвалено рішення суду, не може бути враховано як поважна причина його невиконання, а навпаки, може бути предметом розгляду зовсім іншого провадження.

Позиція покладати тягар виконання рішення суду, яке допущено до негайного виконання, на «плечі» позивача/заявника є неприпустимою, грубо порушує права ОСОБА_1 і встановлені Конституцією принципи незалежності судової влади, основним елементом яких є обов`язковість судових рішень до виконання, протирічить практиці Європейського Суду з прав людини в контексті захисту прав людини та основоположних свобод.

Дійсно, відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавчу службу» примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та їх основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.34 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Враховуючи те, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.01.2015 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі виконано лише 03.08.2015, суд приходить до висновку, що заявник має право відповідно ст.236 КЗпП на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Зазначений висновок суду ґрунтується на практиці Верховного Суду України, зокрема, на постановах від 31.10.2012 та від 23.06.2015, які в силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів під час постановлення ними рішень при застосуванні аналогічних норм права. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

З приведеного вище випливає, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Таким чином, встановлення факту порушення власником підприємства вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, є підставою для стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, на підставі вище встановлених обставини суд приходить до висновку, що оскільки рішення суду про поновлення позивача на роботі виконано лише в серпні 2015 року, заявник має право відповідно до ст.236 КЗпП на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення і стягнення цих сум саме з цього відповідача.

Щодо наданого заявником розрахунку, то суд погоджується із ним частково, враховує розмір середньоденної заробітної плати, перевірений Апеляційним судом в рішенні від 23.04.2015 - а.с.31 Том №2, який складає 350,53 грн. та час - «до 27.01.2015», проте в частині періоду не погоджується із заявником, оскільки

Січень - 4 дні,

Лютий - 21 день,

Березень - 21 день,

Квітень - 21 день,

Травень - 18 днів,

Червень - 20 днів,

Липень - 23 дні, загалом - 128 днів

128*350,53 грн. = 44 867,84 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 80, 208, 212-215 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 44 867 (сорок чотири тисячі вісімсот шістдесят сім) грн. 84 коп.

В іншій частині відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом 5 днів з моменту оголошення до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва.

.

Суддя - В.С. Кицюк