Номер провадження: 22-ц/785/532/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області (Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у м. Одесі Одеської області), ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Бізнес Буд» про витребування майна з незаконного володіння та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,

встановила:

Перший заступник прокурора м. Одеси звернувся до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради із позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по Французькому бульвару, 28/30, у м. Одесі, серії ЯД № 786432, виданий 10.10.2008 року ОСОБА_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 88, й витребувати вказану земельну ділянку, площею 0,1000га, розташовану по Французькому бульвару, 28/30 у м. Одесі, з незаконного володіння ТОВ «БІЗНЕС БУД» на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. На обґрунтування позову посилався на наступне. Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану в м. Одесі, Французький бульвар, 28/30, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобовязано Одеську регіональну філію Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. Вказане рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року було виконано шляхом видачі на імя ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №786432 від 10.10.2008 року, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №88. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. Під час нового розгляду справи ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2010 року по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду. Таким чином, прокурор вважає, що відсутні підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, оскільки вичерпний їх перелік встановлений в ст.81 Земельного кодексу України. В подальшому, оскільки ОСОБА_2 безпідставно отримав у власність земельну ділянку, він не мав права її відчужувати ОСОБА_3 за договором дарування від 28.10.2010 року, а, в свою чергу, ОСОБА_3 не мав права передавати спірну земельну ділянку ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС БУД». У звязку із зазначеним позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами.

В судове засідання зявився прокурор, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник Одеської міської ради в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

В судове засідання зявився представник відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС БУД», позов не визнав, надав через канцелярію суду письмові заперечення, зазначивши безпідставність позовних вимог. Відносно позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по Французькому бульвару, 28/30, в м. Одесі, серії ЯД №786432 від 10.10.2008 року, виданий ОСОБА_2, просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Інші учасники в судове засідання не зявились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Рішенням суду у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням Одеська міська рада звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану в м. Одесі, Французький бульвар, 28/30, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобовязано Одеську регіональну філію Державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року виконано шляхом видачі на імя ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №786432 від 10.10.2008 року, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №88. Цей Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі.

Згідно з Положенням про Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 23.12.2005 року №5069-ІV та чинним на час набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем Абрамовським А.Ю. й видачі йому державного акта про право власності на земельну ділянку, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради створено Одеською міською радою і було його виконавчим органом. Це Управління підзвітне та підконтрольне Одеській міській раді, підпорядковане виконкому Одеської міської ради та Одеському міському голові. Згідно з п. 4 цього Положення основним завданням Управління є: забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до Земельного кодексу України та законів; здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель та контролю за додержанням земельного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

Під час нового розгляду справи ухвалою Приморського районного суду від 08.06.2010 року по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду. Таким чином, враховуючи, що позов ухвалою залишено без розгляду саме за клопотанням відповідача, Одеська міська рада, як сторона по справі, знала про ухвалені судові рішення по справі.

28.10.2010 року ОСОБА_2 відповідно до договору дарування спірної земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про що був зроблений відповідний нотаріальний запис на державному акті серії ЯД №786432, здійснив відчуження цієї ділянки.

В подальшому, на підставі протоколу Загальних зборів засновників ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС БУД», спірну земельну ділянку внесено до складу статутного фонду цього товариства, яким 31.05.2014 отримано свідоцтво про право власності.

Таким чином, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС БУД» у теперішній час є власником спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В цьому випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку.

За ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021, запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 202 ЦК України передача у приватну власність земельних ділянок та видача державних актів на землю є правочином.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також судом підлягає врахуванню, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

За правилом статті 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону, чинному на момент відчуження земельної ділянки) та п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43, передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

В судовому засіданні оголошено матеріали цивільної справи №1522/10614/12 за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_2, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 та ОСОБА_27 до Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофздравниця, Одеської міської ради, ДП Центр державного земельного кадастру про усунення перешкод у користуванні нежитловими будівлями, визнання права власності на земельні ділянки, зобовязання вчинити певні дії.

Згідно з матеріалами, що містяться у справі №1522/10614/12 Приморського районного суду м. Одеси, встановлено, що про факт скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась принаймні 03.04.2008 року (день, коли було скасовано в апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року).

Втім, ані прокурор, ані особа, в інтересах якої подано цей позов, не спростували доведеність тієї обставини, що про порушене право власності Одеської міської ради на спірну земельну ділянку прокурору, як посадовій особі, що вправі діяти в інтересах позивача, стало відомо пізніше 09.12.2010 року, що підтверджується листом вих.№77 від 09.12.2010 року, адресованим Приморським районним судом м. Одеси першому заступнику прокурора м. Одеси на №16-16051 вих.10 від 26.11.2010 року.

Судом правильно було враховано, що зазначений лист вих.№77 від 09.12.2010 року був доданий прокурором у 2012 році до матеріалів справи №1522/12341/12 саме задля підтвердження звернення з позовом до суду в межах строку позовної давності, тобто з часу коли зі змісту цього листа стало відомо про порушене право, а не з 2008 року, коли було видано оспорюваний в цьому процесі державний акт.

Наведена обставина була також встановлена іншим судовим рішенням у цивільній справі №522/2109/15-ц за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_25, ОСОБА_28, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ ОСОБА_29», за участі третіх осіб Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Державного земельного агентства в м. Одесі, про скасування державного акта, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду.

Так, рішенням суду від 07 липня 2015 року у задоволенні зазначеного позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_25, ОСОБА_28, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ ОСОБА_29» відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року зазначене рішення суду залишено без змін; відповідно, воно має преюдиційне значення для вирішення цієї справи в частині встановлення обставин для обрахунку початку перебігу строків позовної давності.

Аналіз ст. ст. 45, 46 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави.

При цьому, згідно зі ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки, а в ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З врахуванням наведеного, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки особа, в інтересах якої подано позов, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин, в тому числі й через обізнаність Управління земельних ресурсів м. Одеси, як спеціально створеного органу, що виконувало окремі владні функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обовязковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст. 267 ЦК України. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною 1 статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визнав обґрунтованими доводи представника відповідача - ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю БІЗНЕС БУД щодо пропуску стороною позивача строку звернення до суду з вимогою щодо визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по Французькому бульвару, 28/30, в м. Одесі, серії ЯД №786432 від 10.10.2008 року, виданого на імя ОСОБА_2

Враховуючи, що стороною позивача не спростовані доводи відповідача щодо строку позовної давності, встановлені судом обставини є підставою для відмови в частині задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, у звязку зі спливом строку позовної давності по спірним правовідносинам.

Таким чином враховуючи, що позовні вимоги прокурора про витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування державного акта, вказаний висновок суду про відмову у задоволені першої частини вимог є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

За правилом ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, виходячи з наведеного правила, питання про витребування майна від ТОВ «БІЗНЕС БУД» нерозривно повязано із вирішенням питання щодо субєкта права власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по Французькому бульвару, 28/30, в м. Одесі.

Наведене дає підстави суду дійти висновку про нерозривний взаємний зв'язок та неподільність позовних вимог про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та за умови відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним первинного правовстановлюючого документа виключає можливість задоволення віндикаційного позову.

Також судом враховано, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому». «Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара».

В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності».

В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобовязання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

З урахуванням наведених норм права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов першого заступника прокурора м. Одеси Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області (Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у м. Одесі Одеської області), ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС БУД» про витребування майна з незаконного володіння та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначених вище висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий ОСОБА_30

Судді ОСОБА_31

ОСОБА_32