Ухвала

іменем україни

07 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-СП» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма «Сапсан», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Дитячий Пасаж», про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою Архіпової Тетяни Миколаївни, яка діє від імені товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-СП», на рішення апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Сапсан-СП» (далі - ТОВ «Сапсан-СП») звернулось до суду з указаним позовом.

Зазначало, що 09 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого остання отримала у борг 6 000 000 грн із кінцевим терміном повернення 19 липня 2013 року.

З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань за договором безпроцентної позики, 09 липня 2013 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма «Сапса» (далі - ТОВ «КВВФ «Сапсан») укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку передано - торгівельний комплекс, який складається з нежитлової будівлі літ. А площею 3 420 кв. м, нежитлової будівлі літ. Б площею 2 850 кв. м, нежитлової будівлі літ. В площею 900 кв. м, нежитлової будівлі літ. Г площею 136,10 кв. м, нежитлової будівлі літ. Д площею 12,8 кв. м, нежитлової будівлі літ Е площею 120 кв. м, нежитлової будівлі літ. Ж площею 12,9 кв. м, нежитлової будівлі літ З площею 230 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ТОВ «КВВФ «Сапсан» на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року № 755/3727/13-ц.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2015 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ТОВ «КВВФ «Сапсан» до ОСОБА_5 про визнання права власності відмовлено.

22 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КВВФ «Сапсан» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов якого сторони дійшли згоди про звернення стягнення за договором іпотеки від 09 липня 2013 року шляхом позасудового врегулювання - набуттям ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки - торгівельний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що 14 липня 2005 року між Київською міською радою та ТОВ «Сапсан-СП» укладено договір оренди землі, згідно умов якого на підставі рішення Київської міської ради від 27 травня 2004 року № 281/1491, за актом приймання-передачі останньому передано в оренду строком на 25 років земельну ділянку площею 0,4922 га, що розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - будівництво, експлуатація та обслуговування торговельного комплексу.

Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 травня 2006 року № 513 затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта нерухомості - торговельного комплексу по АДРЕСА_1, що належить ТОВ «Сапсан-СП» від 09 травня 2006 року та прийнято в експлуатацію зазначений торговельний комплекс.

Позивач вважає, що укладаючи оспорювані договори ТОВ «КВВФ «Сапсан» розпорядилось майном, яке не належало йому на праві власності, оспорювані договори є неукладеними, вони підписані сторонами без наміру створити реальні наслідки та є такими, що фактично приховують безоплатну передачу нерухомого майна та припинення майнової поруки, у зв'язку із чим позивач у відповідності до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 232 ЦК України просив визнати недійсним договір іпотеки від 09 липня 2013 року та договір про задоволення вимог іпотеко держателя від 22 липня 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 09 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КВВФ «Сапсан» посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєвою О.Р. та зареєстрований за № 1026.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки від 22 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «КВВФ «Сапсан», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєвою О.Р. та зареєстрований за № 1137.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові.

У касаційній скарзі Архіпова Т.М., яка діє від імені ТОВ «Сапсан-СП», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного ст. 215ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягала застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про те, що форма і зміст оспорюваних договорів відповідає вимогам чинного законодавства, позивачем не надано доказів, що укладенням цих договорів, стороною якого він не був, порушено його права чи законні інтереси, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваного судового рішення без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Архіпової Тетяни Миколаївни, яка діє від імені товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-СП», відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

О.В. Попович