Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/5179/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зайцев А. В.
Категорія 27 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом, вимоги якого неодноразово уточнювало, та остаточно просило (а.с. 216-217 том 1) стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № МК 20-05 від 17.03.2005 року в сумі 39846,19 доларів США, що за курсом НБУ на 09.07.2014 року становить 464208 грн. 11 коп. та складається з:

- відсотків в сумі 9280,57 доларів США;

- пені в сумі 30565,62 доларів США.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № МК 20-05 від 17.03.2005 року у розмірі 13435,57 доларів США, що еквівалентно 156524 грн. 39 коп. Також, з відповідачів стягнуто судовий збір на користь позивача по 1218 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та їх неповне дослідження, просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити нове рішення про стягнення з відповідачів пені у розмірі 30565,62 доларів США. У іншій частині залишити рішення без змін. Апелянт зазначив, що суд не звернув увагу на положення умов кредитного договору, зокрема, п.п. 5.7 та 5.4, відповідно до яких строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки (пені) встановлений у п'ять років. Отже, договором збільшений строк позовної давності, що відповідає положенням ч. 1 ст. 259 ЦПК України. Крім того, відповідачі не подавали будь-яких заяв чи клопотань про застосування строку позовної давності, а останній платіж за договором здійснений 05.12.2008 року в сумі 520 доларів США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначив, що відсутні правові підстави для нарахування пені за кредитним договором після 17.03.2011 року. Крім того, неустойка вже була стягнута за рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13.09.2012 року по справі між тими самими сторонами про той самий предмет. Також, судом не взято до уваги і те, що строк позовної давності за вимогами Банку сплив, оскільки останній платіж мав би бути здійснений - 17.03.2008 року, а отже 17.03.2013 року строк давності закінчився. Банк подав позовну заяву тільки 14.07.2014 року. Про застосування строку позовної давності заявлялося в судовому засіданні.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за кредитним договором - один рік, а відтак нарахував пеню в межах одного року.

Проте, погодитися з таким висновком не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Встановлено, що 17.03.2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та приватним підприємцем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МК 20-05, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 35500 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 16,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 17.03.2008 року (а.с. 10-12 том 1).

Відповідно до п. 5.4. договору, нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне було бути виконане позичальником.

Термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором - 5 років (п. 5.7. договору).

В цей же день між Банком і ОСОБА_3, ОСОБА_2, ТОВ «Еліта-Сервіс» були укладені окремі договори поруки №№ МК 20-05/1, МК 20-05/2, МК 20-05/3 відповідно (а.с. 13-15 том 1).

Пунктом 2 вказаних договорів передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів пені та інших платежів, відшкодування збитків.

При цьому, сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років (п. 12. договорів).

У вересні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом (а.с. 91-96 том 2), в якому просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором «МК 20-05 від 17.03.2005 року в сумі 47580,50 доларів США, еквівалент - 379373 грн. 60 коп., яка виникла станом на 20.06.2011 року та складається:

- 94304, 45 грн. (11827,53 доларів США) - заборгованість за кредитом;

- 141947 грн. 54 коп. (17802,86 доларів США) - заборгованість за процентами;

- 143121 грн. 61 коп. (17950,11 доларів США) - пеня.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.05.2012 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість станом на 20.06.2011 року в сумі 47580,50 доларів США, що еквівалентно 379373 грн. 60 коп. (а.с. 46 том 1).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13.09.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2012 року, змінено рішення районного суду, зменшено розмір заборгованості з 47580,50 доларів США до 32630,41 доларів США, що еквівалентно 260221 грн. 23 коп. (а.с. 47-48 том 1). Зменшення розміру заборгованості відбулося у зв'язку із застосуванням судом положень ч. 3 ст. 551 ЦПК України щодо пені, яка була зменшена з 17950,11 доларів США до 3000 доларів США.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що Банк має право на отримання відсотків та пені за період, що не охоплюється попереднім рішенням суду, оскільки боргові зобов'язання за вищевказаним кредитним договором не виконані.

Отже, станом на 09.07.2014 року (на дату визначену позивачем а.с. 216-217) заборгованість за кредитним договором становила:

- 9280,57 доларів США - відсотки (з червня 2011 року до 09.07.2014 року - період неохоплений попереднім рішенням);

- 15615,51 доларів США - пеня (з червня 2011 року до 09.07.2014 року - період неохоплений попереднім рішенням, 33565,62-17950,11=15615,51). При визначенні суми пені за вищевказаний період колегія суддів виходила з того, що станом на 09.07.2014 року вона складала 33565,62 доларів США, а на 20.06.2011 року - 17950,11 доларів США, а не 3000 доларів США, стягнутих судом апеляційної інстанції за рішенням від 13.09.2012 року, із застосуванням ст. 551 ЦПК України.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки (пені) за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені з 15615,51 доларів США до 3000 доларів США, ураховуючи те, що заборгованість по тілу кредиту вже стягнута попереднім рішенням, а нарахована Банком пеня значно перевищує розмір відсотків. При цьому, колегія суддів вважає, що заборгованість по відсотках та пені підлягає стягненню лише з ОСОБА_1, оскільки порука, відповідно до договорів поруки, укладених з ОСОБА_2 і ОСОБА_3, є припиненою.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що при вирішенні спорів про припинення поруки суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому, в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Встановлено, що кредитний договір № МК 20-05 укладений 17.03.2005 року строком до 17.03.2008 року.

В цей же день між Банком і ОСОБА_3, ОСОБА_2 були укладені окремі договори поруки №№ МК 20-05/1, МК 20-05/2 відповідно (а.с. 13-14 том 1).

У договорах зазначено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь обов'язку, передбаченого п. 1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов'язку. Поручитель зобов'язаний виконати цей обов'язок впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги (п.п. 5,6 договорів).

Згідно з п. 11 договорів поруки, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Отже, договорами поруки, укладеними з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було передбачено, що вони діють до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. З наданих позивачем розрахунків вбачається, що на час закінчення строку, на який було укладено кредитний договір, існувала заборгованість (а.с. 5-6 том 1). Проте, вимогу про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 Банком направлено тільки 23.07.2014 року (а.с. 8 том 1). Інших доказів справа не містить.

Крім того, колегія суддів вважає, що порука щодо ОСОБА_2 також є припиненою, оскільки після ухвалення рішення Апеляційним судом Житомирської області від 13.09.2012 року, Банк направив вимогу до вказаного поручителя 23.07.2014 року, а з позовом звернувся у вересні 2014 року, чим порушив термін, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором № МК 20-05 від 17.03.2005 року, яка виникла станом на 09.07.2014 року в сумі 12280,57 доларів США, що за курсом НБУ становить 143068 грн. 64 коп. (курс долара США визначений позивачем а.с. 216 том 1). Також, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 619 грн. 14 коп., з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 88 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № МК 20-05 від 17.03.2005 року, яка виникла станом на 09.07.2014 року в сумі 12280,57 доларів США, що за курсом НБУ становить 143068 грн. 64 коп. та 619 грн. 14 коп. судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді