Номер провадження: 22-ц/785/1227/16
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.

за участю: представника ПАТ «Банк Форум» - Волошина О.В. та позивача за зустрічним позовом і відповідача за первісним ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 04 грудня 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Ларченко Ірини Миколаївни до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Ларченко Ірини Миколаївни, треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

30 березня 2015 року ПАТ «Банк Форум» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на те, що 08.10.2008 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 48 000 доларів США строком до 05.10.2018 року, а ОСОБА_1 зобов'язався повертати кредит щомісячно платежами розміром, визначеним договором, в тому числі зі сплатою 13,5 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитного договору між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язалась відповідати в солідарному порядку по кредитним зобов'язанням ОСОБА_1.

Оскільки відповідачі свої обовязки за кредитним договором не виконують, то станом на 12.02.2015 року у них утворилась заборгованість у розмірі 20 779,67 доларів США, що еквівалентно 521 551,89 гривень та пеня у розмірі 351,09 доларів США, що еквівалентно 8 812,02 гривень, які банк просить стягнути з відповідачів.

В свою чергу ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Ларченко Ірини Миколаївни, треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яку ним було уточнено про визнання договорів недійсними.

Обґрунтовуючи вимоги свого позову тим, що банк надаючи кредит у доларах США не повідомив ОСОБА_1 про ризики, не надав повної інформації щодо реальної вартості кредитних ресурсів, внаслідок чого його було введено в оману. Зі збільшенням курсу долара США розмір щомісячних платежів значно збільшився, що є явно обтяжливими для позичальника умовами. На підставі зазначеного ОСОБА_1 просив вимоги його зустрічної позовної заяви задовольнити у повному обсязі, з наведених в уточненій позовній заяві правових підстав.

Представник банку до судового засідання не з'явився, надав до суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову.

Представник ОСОБА_1 вимоги зустрічної позовної заяви підтримав у повному обсязі, заперечував проти задоволення первісного позову.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до судового засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 04 грудня 2015 року вимоги первісного позову задоволено в повному обсязі, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким вимоги зустрічного позову задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні первісного позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання не з'явились відповідачка ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5, однак вони були неодноразово сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчать відповідні данні пошти, які містяться в матеріалах прави, тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка зазначених осіб по справі не перешкоджає її подальшому розгляду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на неї, а також заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Преамбула Закону України №1023-XII від 12.05.1991р. "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно до положення п.п.22, 23 ст.1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як передбачено ч.2 ст.11 Закону та ч.2 ст.12 Закону України від 12.07.2001р. №2664-II «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст.56 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

Згідно із ч.1 ст.55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року №541/13808 (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Згідно із п.3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В силу п.3.3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Згідно із абз.2 п.3.8 Правил банк у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору повинен попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу п.3.2 "Вимог до іпотечних кредитів", затверджених Рішенням наглядової ради Державної іпотечної установи від 16.09.2005р. №6, надання іпотечних кредитів позичальникам - фізичним особам здійснюється первинним кредитором виключно у грошовій одиниці України - гривні. Погашення іпотечного кредиту та відсотків за його користування здійснюється виключно у грошовій одиниці України - гривні.

Згідно із п.3.5 цих Вимог погашення кредиту та відсотків за його користування може здійснюватися щомісячно або щоквартально ануїтетними платежами або сплатою суми основного боргу рівномірними частинами з нарахуванням відсотків на залишок основного боргу згідно з порядком, затвердженим Правлінням Установи. Періодом сплати (або платіжним періодом) вважається період, за який Позичальник повинен сплатити черговий платіж, згідно графіка погашення іпотечного кредиту, і дорівнює одному місяцю або кварталу.

Поняття ануїтетного платежу визначено в розділі "Основні терміни" Рішення правління Державної іпотечної установи від 13.02.2006р. №35 "Стандарти надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів", де вказано, що ануїтетний платіж - регулярні рівні щомісячні або щоквартальні платежі, що направляються на погашення іпотечного кредиту, а саме, основного боргу і процентів, що розраховуються таким чином, що в кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов'язання Позичальником заборгованість повністю погашається.

В силу ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення законодавства, що передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу).

Судом встановлено і випливає з матеріалів справи, що 08 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним банком "Форум" в особі керуючого Одеської філії обласної дирекції Мельниченко О.М. був укладений кредитний договір № 735/П/99/2007-840, за умовами якого Єлфімову В.В. надано кредит в розмірі 48 000 ( сорок вісім тисяч) доларів США, на строк до 05.10.2018р., під 13,5% процентів річних, з щомісячною сплатою фіксованої грошової суми не менше 400 (чотириста) доларів США, на рахунок НОМЕР_1(а. с.11-14).

Умовами кредитного договору передбачалося, що проценти за користування кредитом розраховуються банком на підставі п.2.7 Кредитного договору.

Банк передав позичальникові кредитні кошти в день укладення договору.

Згідно до додаткової угоди від 13.10.2010 року було змінено умови погашення кредиту та реквізити банку на отримання коштів по сплаті грошових коштів на погашення кредита.

Судом також встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_5 та ПАТ "Банк Форум", було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Заботкіною Т.Ю., згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, земельна ділянка, розташована у АДРЕСА_1, загальною площею 0,080 га., кадастровий номер НОМЕР_2 (а. с.16-20).

Також для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_4 та ПАТ "Банк Форум", було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_4 поручилась перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним доровором (а. с.21-22).

Відповідно до ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України).

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.55 Закону про банки і банківську діяльність банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно із абз.2 п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також п.3.8 Правил (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

В силу положень ч.5 ст.11, ст.18 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При цьому, п.4 ч.1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч.2 ст.8 ЦК України у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Згідно до ст.10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Україна є державою-учасницею Організації Об'єднаних Націй, тому на її території безпосередньо діють Керівні принципи для захисту прав споживачів, прийняті Резолюцією Генеральною Асамблеєю ООН від 09.04.1985р. №39/248 (далі - Керівні принципи).

Згідно з Керівними принципами політика урядів повинна бути спрямована на надання споживачам можливості максимально вигідно використовувати свої економічні засоби; на забезпечення задовільних технічних і експлуатаційних характеристик, належних методів розподілу, добросовісної ділової практики, інформативного маркетингу і ефективного захисту проти практики, яка може негативним чином торкнутися економічних інтересів споживачів і здійснення вибору при покупці; урядам слід активізувати свої зусилля щодо запобігання практики, що завдає шкоди економічним інтересам споживачів, шляхом забезпечення того, щоб виробники, розподільники та інші особи, які беруть участь у наданні товарів і послуг, дотримувалися встановлених законів і обов'язкових норм (п.п.13 і 14). Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Рекламна та торгова практика повинна відповідати принципу справедливого обслуговування споживачів і правовим вимогам. Це вимагає надання інформації, необхідної споживачеві для прийняття компетентних і незалежних рішень, а також заходів щодо забезпечення правдивості наданої інформації (п.п.19 і 20).

Україна, приєднавшись до Статуту Ради Європи, ратифікованого Законом України від 31.10.1995р. №398/95-ВР, вважається членом Ради Європи. В силу Статуту Ради Європи для членів зазначеної міжнародної організації обов'язкова Директива Рада Європи № 93/13 / ЄС "Про несправедливі умови в договорах із споживачами" (далі - Директива), в якій зазначається, що несправедливою є така умова, яка вносить значний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача. Несправедливою може бути визнано лише умова, яка не було предметом спеціального узгодження зі споживачем (п.1 ст.3). Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування Директиви до решти договору (п.2 ст.3).

Директива містить примірний (не є вичерпним) перелік умов, які можуть розглядатися як несправедливі, зокрема, положення про визначення ціни товарів у момент доставки або дозвіл продавцеві товарів або виконавцю послуг підвищувати ціну на них без надання в обох випадках споживачеві кореспондуючого права розірвати договір, коли остаточна ціна є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору (підпункт "l" п.2 додатку).

Таке широке трактування несправедливих умов співзвучне з міжнародним договірним принципом, який направлено на усунення дисбалансу прав і обов'язків сторін у договорі і коротко іменується істотним дисбалансом. Цей принцип отримав відображення в Принципах європейського договірного права (ст.4.109) і Модельних правилах європейського приватного права (ст. II.-7:207).

Відповідно до ст.4:109 Принципів ЄДП "Надмірна вигода чи несправедлива перевага" допускає анулювання контракту в разі виникнення явної невідповідності між зобов'язаннями сторін, яке дає одній стороні надмірну перевагу. Перевага має бути явно надмірною. Така перевага має існувати в момент укладення договору. Крім того, така перевага має ґрунтуватися на залежності однієї із сторін від іншої або на тому, що одна зі сторін була пов'язана з іншою стороною довірчими стосунками, відчувала економічні труднощі, або була непередбачливою, необізнаною, не мала досвіду або необхідних навичок ведення переговорів.

На важливість врахування положень актів міжнародного права звертає увагу Верховний Суд України, який в Узагальненні судової практики від 01.02.2013р. "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012р.р.)" висловив наступну позицію: "Таку позицію займають і органи виконавчої влади. Так, у Плані заходів щодо реалізації Концепції захисту прав споживачів небанківських фінансових послуг в Україні, що затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.01.2010р. №135-р, вказано, зокрема, про необхідність внесення змін до Закону №85/96-ВР. 22.05.2012р. Верховна Рада України у першому читанні прийняла законопроект від 19.12.2011р. №9614, яким запропоновано прийняти Закон "Про страхування" у новій редакції. Мета законопроекту - адаптувати законодавство України у сфері страхування до законодавства Європейського Союзу".

Як зауважував Конституційний Суд України в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011р.№15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

В іншому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань).

Верховний Суд України в постанові від 11.09.2013р. по справі №6-40цс13 зробив наступний правовий висновок: "Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві".

Судова практика виходить з того, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупність вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, є порушенням п.2 ч.2 ст.11 Закону і може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014р. у справі №6-26251св14).

Враховуючи названі акти законодавства і судову практику, слід дійти висновку, що умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (для ануїтетних платежів), а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносять істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору.

Дослідивши та оцінивши представлені в матеріалах справи докази, в тому числі кредитний договір, судова колегія встановила, що кредитний договір не містить графіку платежів, детальний розпис сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Крім того, апеляційним судом встановлено, що при укладенні кредитного договору сторони передбачили повернення кредиту у вигляді платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що включають в себе суму основного боргу та суму нарахованих відсотків за весь період дії договору (120 місяців). При цьому, до позичальника не була доведена інформація про суми нарахованих відповідно до умов кредитного договору до кінця кожного періоду (місяця) процентів, і суми, які направляються на погашення основного боргу і які обчислювалася як різниця між сумою платежу та сумою нарахованих до кінця кожного періоду процентів.

Сторони кредитного договору при його укладенні не визначили частки платежів в погашення основного боргу і в погашення процентів.

Судовою колегією також встановлено, кредитний договір не містить положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника. При цьому, колегія суддів суд приймає до уваги строк дії кредитного договору, який становить 10 років; неможливість врахування споживачем, як слабкої сторони договору, яка не може володіти необхідним і достатнім обсягом інформації в такій сфері як кредитування в іноземній валюті, всіх валютних ризиків, зокрема різкого підняття курсу долара США стосовно гривні; встановленого НБУ офіційного курсу долара США до гривні на момент укладення кредитного договору (4,89 грн.) і на момент пред'явлення позову (30.03.2015 р.) - 23,44 грн., а відтак суми платежу за договором у гривнях, як на момент укладення договору - 242 400 грн. (вся сума кредиту), так і на момент пред'явлення позову - 530 363,91 грн. (заборгованість що визначена банком за вісім місяців), яка є надмірно високою по відношенню до ціни кредиту, узгодженої сторонами на момент укладення договору.

З квитанцій про сплату коштів за кредитним договором вбачається, що розмір плати змінювався відповідно до зміни курсу долара США до гривні. Так, ОСОБА_1 за період з жовтня 2008 року по липень 2014 року сплачено 28 846,93 доларів США суми кредиту, та 26 783,03 долари США по нарахованим процентам, (а.с. 3), шо в сукупності складає 55 629,96 доларів США, при цьому банком на час подачі позову визначена сума заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_4, у 20 779,67 доларів США (за вісім місяців) з часу останнього платежу який було зроблено ОСОБА_1 у липні 2014 року, тому ці обставини слід визнати явно обтяжливими для позичальника.

Також слід звернути увагу на те, що ОСОБА_1 у липні 2014 року дізнавшись що банк ліквідовано (а.с. 5) не мав змоги погашати кредит, оскільки рахунки банку було заблоковано, та під час переписки з банком відповіді щодо можливості по сплаті кредитних коштів ОСОБА_1 від установи банку не отримав (а.с.229-231, 233-236).

За таких обставин слід дійти висновку, що положення кредитного договору про те, що плата за користування сумою кредиту складається з суми нарахованих процентів за весь період дії договору і суми основного боргу, була встановлена на розсуд банку, без надання споживачу необхідної та достовірної інформації в частині можливості свідомого і компетентного вибору фінансової послуги. При цьому фактично відбувається збільшення суми витрат позичальника у гривнях під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Таке положення договору є несправедливим в силу п.4 ч.5 ст.11 Закону, тому судом визнається недійсним.

Відсутність в кредитному договорі умов про сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, про частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, про валютні ризики викликано односторонніми діями (бездіяльністю) банку, який не забезпечив узгодження із споживачем названих умов кредитного договору. У зв'язку із цим, подорожчання для позивача кредитного продукту відносно його повної вартості у гривнях на момент прийняття на себе кредитних зобов'язань вносить істотний дисбаланс між договірними зобов'язаннями на шкоду споживача. Умови договору, які не були погоджені сторонами, з урахуванням абзацу першого ч.4 ст.18 Закону (перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним), а також наведених вище нормативних актів і судової практики, є несправедливими в силу ч.2 ст.18 Закону.

Та обставина, що умови спірного договору про валюту кредиту і валюту платежу були узгоджені сторонами не може бути прийнята до уваги, оскільки банком в належній формі не була доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитного договору, а відтак банк, як сильна сторона договору, в порушення принципу добросовісності, фактично переклав шкідливі наслідки від невиконання своїх обов'язків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, як слабкої сторони договору, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача.

Відповідно до ч.5 ст.18 Закону якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч.7 ст.18 Закону).

Згідно з ч.1 ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи, що названі умови кредитного договору суперечать принципам свободи договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України) і добросовісності (п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України); що на момент укладення договору ці умови не були враховані позивачем або були узгоджені позивачем внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку; що названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги споживачем; що у даному випадку зміна ринкових умов, які впливають на сукупну вартість кредиту в гривнях (різке підняття курсу долара США стосовно гривні), фактично призводить до зміни ціни послуги (у бік її підвищення), а відтак умов кредитного договору в частині суми основного боргу; що такі положення договору надали явну перевагу банку, внаслідок чого є явно обтяжливими для позивача; та без названих умов позичальник не міг укласти спірний договір, колегія суддів дійшла висновку, що кредитний договір слід визнати недійсним в цілому.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Задовольняючи позовну вимогу позивача про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір іпотеки та договір поруки, оскільки ці договіри є похідними від головного договору.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права.

Згідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевказаного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, судова колегія вважає зустрічні позовні вимоги повністю законними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню, а вимоги первісного позову не доведеними та безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-316, 317, 319ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Ларченко Ірини Миколаївни до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, визнати недійсним Кредитний договір №0191/08/08-Zlv від 08 жовтня 2008 року укладений ПАО «Банк Форум» з ОСОБА_1.

Визнати недійсним Іпотечний договір, укладений «08» жовтня 2008 року ПАО «Банк Форум» з ОСОБА_5, посвідчений, Заботкіною Т.Ю., приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу за №2319.

Визнати недісним договір поруки №231/08/08Р укладений «08» жовтня 2008 року ПАО «Банк Форум» з ОСОБА_4.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справа протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік