АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

26 травня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року,

встановила:

у січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила вселити її до квартири АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, в якій їй належить Ѕ частина.

Відповідач ОСОБА_2 у червні 2015 р. звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 31.08.2001 р., укладений між ним та ОСОБА_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 р. в задоволенні основного та зустрічного позовів було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині вирішення її позову скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду ОСОБА_1 посилалась на те, що вона 31.08.2001 р. уклала з ОСОБА_2 договір дарування, за умовами якого він подарував їй Ѕ частину належної йому квартири АДРЕСА_2. З квітня 2004 р. шлюб між ними було розірвано і вона у квартирі не проживала. З грудня 2014 р. вона вирішила повернутись до квартири, однак відповідач відмовляється надати їй ключі від вхідних дверей та заперечує проти її проживання в квартирі.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого позову, вказував, що позивач з 2001 р. в квартирі не проживала, оскільки є власником АДРЕСА_3 та просив також визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 р. в задоволенні основного та зустрічного позовів було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що вказана квартира є однокімнатною, виділ в натурі частки, належної ОСОБА_1 неможливий, іншого житла ОСОБА_2 не має та послався на положення ст. 13 та 14 ЦК України.

Однак вказаний висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права.

Сторони по справі є співвласниками по Ѕ частині АДРЕСА_4.

В ст. 317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Заявлена позивачем ОСОБА_1 вимога про вселення її до квартири, співвласником якої вона є, не може розглядатись як дія на шкоду правам та свободам іншого співвласника.

Як зазначено в ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право.

Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 є в даний час для нього сторонньою особою, і він не зможе проживати разом з нею в одній кімнаті, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 За умови неможливості виділу належної співвласнику частки в натурі (ч. 2 ст. 183 ЦК України) вказана обставина може бути підставою для виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності відповідно до положень ст. 364 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 визнає, що відмовляється надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей та заперечує проти її вселення до квартири.

Тому посилання суду першої інстанції на положення ст. 13 та ч. 2 ст. 14 ЦК України як на підставу для відмови в задоволенні позову є неправильним.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення основного позову підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасувати в частині вирішення основного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити та вселити ОСОБА_1 до АДРЕСА_5 та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в сумі 533 грн. 60 коп. на користь ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 753/2084/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6963/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.