У Х В А Л А

31 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про перегляд рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 1 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача суму боргу по поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 19 940, 87 доларів США, з яких 17447, 79 доларів США - кредитна заборгованість, 2 493, 08 доларів США - заборгованість по процентам, та суму боргу по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту в розмірі 19 521 грн 82 коп., з яких 12 907 грн 06 коп - пеня за прострочення сплати кредиту, 6 614 грн 76 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

У задоволенні позову до ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк") до ОСОБА_5 залишені без змін.

У заяві ПАТ "УкрСиббанк" порушується питання про скасування рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 559 ЦК України;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини першої статті 559 ЦК України. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ПАТ "УкрСиббанк" посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року, 25 грудня 2014 року, постанову Вищого господарського суду України від 22 грудня 2014 року, постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 5 лютого 2014 року, 21 жовтня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що банк не виконав умов спірного договору поруки щодо належного отримання згоди поручителя на зміну умов кредитного договору, які збільшують відповідальність поручителя, у зв'язку із чим зобов'язання відповідача за договором поруки від 16 жовтня 2007 року припинені на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року, що надана заявником для порівняння, якою рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не містить правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказує на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судом належним чином фактичних обставин справи.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року, що надана заявником для порівняння, залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким позов банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені задоволено, у задоволенні зустрічного позову про визнання припиненим договору поруки відповідно до статті 554 ЦК України відмовлено, оскільки поручитель узяв на себе обов'язок солідарно відповідати перед банком за виконання усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Постановою Вищого господарського суду України від 22 грудня 2014 року, що надана заявником для порівняння, залишені без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позову про визнання поруки припиненою, оскільки згідно із статтями 598, частиною першою статті 559 ЦК України поручитель був повідомлений про зміни кредитного зобов'язання при підписанні ним відповідних договорів про внесення змін до договору поруки, у тому числі договору від 4 серпня 2010 року, де він поручився перед кредитором за виконання боржником зобов'язань, зокрема, за договором про внесення змін від 18 листопада 2008 року (щодо підвищення процентної ставки до 17).

Порівняння змісту наданих для прикладу судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, що надана заявником для порівняння, скасовано ухвалу суду касаційної інстанції, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. У вказаній справі суд дійшов висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Постановою Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року, що надана заявником для порівняння, скасовано ухвалу суду касаційної інстанції та направлено справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції через те, що застосовуючи до спірних правовідносин частину першу статті 559 ЦК України та дійшовши висновку про те, що внесення додатковою угодою від 22 липня 2009 року змін до договору овердрафту від 23 липня 2008 року щодо сплати комісії у розмірі 0, 25% від суми ліміту за його пролонгацію до 3 серпня 2009 року, призвело до збільшення відповідальності поручителя, суди не зазначили, яким чином ці зміни основного договору вплинули на збільшення обсягу відповідальності поручителя, враховуючи, що комісійна винагорода не є борговою сумою, оскільки була сплачена позичальником вже під час підписання додаткової угоди, а строк дії договору продовжено лише на 12 днів. Крім того, судами не враховано ту обставину, що і договір овердрафту від 23 липня 2008 року, підписаний ОСОБА_2 як генеральним директором ТОВ "Торговий дім "Династія", і договір про внесення змін до договору поруки від 23 липня 2008 року, укладений з ним 15 вересня 2008 року, як з поручителем, передбачали можливість внесення змін до основного договору щодо строку виконання основного зобов'язання.

Постановою Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, що надана заявником для порівняння, скасовано судові рішення суду касаційної інстанції, залишено в силі рішення суду першої інстанції, оскільки суди не звернули уваги на те, що поручитель не давав згоди на внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки, та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, для припинення поруки.

Таким чином, порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 5 лютого 2014 року, 21 жовтня 2015 року зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості за заявою публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про перегляд рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Л.І. Охрімчук