РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2016 року Провадження №2/425/786/16

Справа №425/2995/16-ц

м.Рубіжне Луганської області Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Овчаренко О.Л.

при секретарі Гайворонській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Рубіжне Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вінперебував у трудових відносинах із Публічним акціонерним товариством по газифікації та газопостачанню «Луганськгаз» та був звільнений 30.08.2016 р. В день звільнення відповідач повинен був провести з ним повний розрахунок, але в порушення норм КЗпП України, відповідачем не була проведена сама виплата всіх сум, що належать йому від підприємства. 20.09.2016 р. відповідач здійснив з ним розрахунок та перерахував на його зарплатний картрахунок належні до виплати суми у розмірі 36 455, 71 грн. Строк, на який відповідач затримав належні до виплати кошти, становить 20 днів, а саме за період з 31.08.2016 по 20.09.2016. З урахуванням зменшення розміру позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23 246,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та суму сплаченого судового збору.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові та письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи (а.с.87-93, 123-126). Додатково в судовому засіданні позивач пояснив, що розрахунок середнього заробітку за час розрахунку при звільненні ним зроблений шляхом множення його середньоденної заробітної плати на число саме календарних днів затримки розрахунку при звільненні, а не на кількість робочих днів, і саме цей розрахунок він вважає вірним. Окрім того, позивач суду пояснив, що на даний час Публічне акціонерне товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» здійснює свою господарську діяльність повноцінно і безперешкодно. Накладення арештів на рахунки підприємства не є тією обставиною, яка звільніє роботодавця від виконання зобов,язань по своєчасному розрахунку з працівником при його звільненні. Окрім того, вважає безпідставними посилання представника відповідача на засвідчення сертифікатом Торгово-промислової палати України настання форс-мажорних обставин як на обставину, що виключає вину відповідача в затримці повного розрахунку при його звільненні, в тому числі і тому, що обставини, які засвідчені цим сертифікатом мали місце ще в 2014 році і не мають жодного відношення до спору, який виник між ним та відповідачем після його звільнення в серпні 2016 р.

Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз»в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені нею в письмових запереченнях проти позову (а.с.33-39, 96-100,127-129). Додатково представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що позивачем невірно зроблено розрахунок середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, оскільки невірно враховано кількість днів, які мають бути оплачені середнім заробітком, а саме позивач розрахував середній заробіток шляхом множення його середньоденної заробітної плати на кількість календарних, замість робочих днів затримки розрахунку при звільненні. Окрім того, вважає, що вина Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз»в несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні позивача відсутня з огляду на те, що на день звільнення позивача всі рахунки підприємства знаходились під арештом, а також ОСОБА_2 торгово-промислової палати України №749 від 02.10.2014 р. для відповідача було засвідчено настання форс-мажорних обставин. Саме цей ОСОБА_2 вважає достатнім доказом тому, що на день звільнення позивача для відповідача існували форс-мажорні обставини, які унеможливили своєчасний розрахунок підприємства з позивачем. Зазначеним сертифікатом для відповідача засвідчені форс-мажорні обставини, дату закінчення яких на час видачу сертифікату встановити було неможливо у зв,язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, яка на час розгляду справи не припинена, що є загальновідомим фактом. Оскільки намір та вина відповідача в затримці проведення кінцевого розрахунку з позивачем відсутні, то відсутні і підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Окрім того, представник відповідача суду пояснила, що дійсно наприкінці 2014 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» здійснило перереєстрацію та знаходиться з того часу на підконтрольній українській владі території в м.Сєвєродонецьк Луганської області, а також здійснює свою господарську діяльність саме на території зазначеної області, яка є підконтрольною українській владі. Але це жодним чином не свідчить про те, що виданий відповідачу ОСОБА_2 Торгово-промислової палати України втратив свою дію, навпаки, він є чинним. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Публічним акціонерним товаристом по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» в період часу з 31.07.2013 року по 30.08.2016 року, був звільнений з посади начальника юридичного управління за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 12-14,20). Остаточний розрахунок належних позивачу виплат відповідачем був проведений не у день звільнення позивача 30.08.2016 року, а 20.09.2016 року, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Окрім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як на підставу для відмови в задоволенні позову представник відповідача посилається на те, що вина відповідача у затримці розрахунку при звільненні відсутня, оскільки станом на день звільнення позивача всі рахунки підприємства знаходились під арештом, а ОСОБА_2 Торгово-промислової палати України від 02.10.2014 року з 01.07.2014 р. для відповідача було засвідчено існування форс-мажорних обставин, які тривають до теперішнього часу у зв,язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції.

Доводи представника відповідача про неможливість проведення розрахунку з позивачем з зв'язку із накладенням арешту на рахунки підприємства державною виконавчою службою, на думку суду, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки аналіз зазначених вище норм та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 дає підстави для висновку, що відсутність коштів у роботодавця, як і накладення арешту на його розрахункові рахунки, не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно ч.1 ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, а саме вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст.14-1 Закону України «Про торгово-просмислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. ОСОБА_2 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. За змістом ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року№ 44(5) (далі - Регламент). Відповідно до п. п. 6.1., 6.2. Регламенту підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» в редакції від 02 вересня 2014 року, а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов'язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов'яза-нням/обов'язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Згідно положень п.п.6.10, 6.11. Регламенту, за результатами розгляду документів ТПП України/регіональна ТПП видає сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).ОСОБА_2 встановленої форми про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) видається заявнику на бланку Торгово-промислової палати України /регіональної ТПП. Так, в матеріалах справи наявний ОСОБА_2 №749 (висновок) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (надалі ОСОБА_2), виданий 02.10.2014 р. Торгово-промисловою палатою України (а.с.108) З даного ОСОБА_2 вбачається, що було розглянуто звернення Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз», місцезнаходженням якого є адреса: м.Луганськ, вул.Т.Г.Шевченка, 102, і яке зазначило, що ПАТ «Луганськгаз» є юридичною особою, здійснює основну господарську діяльність на території Луганської області та з 17.08.1995 року знаходиться на податковому обліку в Спеціалізованій державній податковій інпекції по роботі з великими платниками податків у м.Луганську ДПА України, куди надаються звіти та сплачуються податки та інші обов,язкові платежі. Заявник зазначив, що починаючи з 01.07.2014 р. провадження господарської діяльності на території Луганської області та виконання нормативно-правових актів України, що стосуються податків та обов,язкових платежів, стало неможливим у зв,язку з проведенням антитерористичної операції на сході України. З урахуванням зазначеного та відповідно до пунктів 100.4 та 100.5 статті 100 Податкового кодексу України, Торгово промислова палата України засвідчила настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 01 липня 2014 року для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» при здійсненні господарської діяльності на території Луганської області щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов,язкових платежів. Також в ОСОБА_2 зазначено, що на момент видачі ОСОБА_2 (висновку) Торгово-промисловою палатою України форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

Суд бере до уваги висновки, які містяться у правових позиціях, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у цивільній справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у цивільній справі № 6-365цс16, від 11 травня 2016 року у цивільній справі № 6-383цс16, від 25 травня 2016 року у цивільній справі № 6-948цс16, щодо відсутності вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що встановлені актом Торгово-промислової палати, на які, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилалась представник відповідача. Однак, суд зазначає, що в даному конкретному випадку правові позиції, викладені у наведених вище постановах Верховного Суду України, не можуть бути застосовані при розгляді даної справи з огляду на те, що обставини даної справи за позовом ОСОБА_1 не є аналогічними тим, що були встановлені під час розгляду справ, у яких судами були постановлені рішення, внаслідок перегляду яких Верховним Судом України в свою чергу було ухвалено зазначені вище постанови. Так, судом встановлено, що місцезнаходженням відповідача - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» на момент отримання ОСОБА_2 №749 (висновку) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданого 02.10.2014 р. Торгово-промисловою палатою України, було: вул.Т.Г.Шевченка, б.102, м.Луганськ, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.137-139). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Луганськ включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З 19.12.2014 року місцезнаходженням відповідача є: Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Гагаріна, 87, що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.140-149).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р, місто Сєвєродонецьк Луганської області віднесено до зазначеного переліку. При цьому, місто Сєвєродонецьк Луганської області не включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, і знаходиться на території підконтрольній українській владі.

Судом також встановлено, що після перереєстрації місцезнаходження наприкінці 2014 року, тобто вже досить тривалий час, відповідач постійно здійснює господарську діяльність на території тієї частини Луганської області, яка є підконтрольною українській владі, що сторонами не заперечувалось. Окрім того, як встановлено судом і не заперечувалось представником відповідача, заробітна плата працівникам, які перебувають з відповідачем у трудових відносинах, в цілому сплачується вчасно. Так, з розрахункових листків (а.с.18,19) вбачається, що позивачу в червні та липні 2016 року заробітна плата відповідачем була виплачена. І тільки в серпні 2016 р., коли позивач був звільнений і на рахунки відповідача державним виконавцем було накладено арешти, виплату належних позивачу при звільненні сум було затримано. Однак, як вже було зазначено судом, накладення арешту на розрахункові рахунки відповідача не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Суд також зазначає, що наданим відповідачем ОСОБА_2 безумовно засвідчено існування для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 01 липня 2014 року при здійсненні господарської діяльності на території Луганської області щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов,язкових платежів, по день його видачі -02.10.2014 р., а з огляду на попереднє місцезнаходження відповідача в м.Луганську і по 19.12.2014 року. Однак, відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажорних обставин непереборної сили у відповідності до приписів Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» після 19.12.2014 року, тобто після перереєстрації у місті Сєвєродонецьку Луганської області, зокрема, на час звільнення позивача -30.08.2016 року, які б об'єктивно перешкоджали відповідачу провести з позивачем своєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача сум середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України є обґрунтованими.

Визначаючи розмір середньго заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі-Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

З трудової книжки позивача вбачається, що він був звільнений 30.08.2016 року. Отже розрахунок середньоденної заробітної плати належить проводити виходячи з заробітної плати, нарахованої ОСОБА_1 за червень та липень 2016 року. Відповідно до довідки про доходи №01-02-37/89, наданої 01.09.2016 року Публічним акціонерним товаристом по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз», позивачу ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за червень 2016 року складає 18000,00 грн; за липень 2016 р. -30891,58 грн. ( а.с. 21). Як встановлено судом і не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, в червні 2016 року позивач відпрацював 19 робочих днів, за які йому було нараховано 18000 грн., в липні 2016 року позивач відпрацював 17 днів, за які йому було нараховано 30891,58 грн. (оклад в сумі 13891,57 грн. та квартальну премію в розмірі 17000 грн.)

З урахуванням положень п.3 Порядку квартальна премія, виплачена за ІІІ квартал, має включатися до розрахунку за червень та липень 2016 року, не враховуючи серпень, та пропорційно відпрацьованому часу: 17 000грн. / 3міс х 2міс = 11 333,33 грн.; 11 333,33грн. / 41 день х 36 днів = 9 951,22 грн., з яких: 41 день - кількість робочих днів у червні-липні, 36 днів кількість фактично відпрацьованих позивачем днів у червні-липні. Отже, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 1 162,30 грн. (18 000 + 13 891,58 + 9 951,22 грн. = 41 842,80грн.; 41 842,80грн. / 36 днів = 1 162,30 грн.)

Тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 за період з 31.08.2016 року по 20.09.2016 року становить 16272 грн. 20 коп. (1162 грн. 30 коп. х 14 робочих днів). Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задовленню, і з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16272 грн. 20 коп.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то вони також підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення з боку відповідача трудових прав позивача ОСОБА_1 в частині невиплати в строки, передбачені ст.116 КЗпП України належних йому при звільненні сум, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, з огляду на період часу, протягом якого тривало порушення прав, суд вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 200 грн. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволені на 70%, моральної шкоди - на 2%, з розрахунку мінімального розміру судового збору 551,20 гривні по кожній позовній вимозі, з відповідача слід стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог: по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 385,84 гривень та по стягненню моральної шкоди -11,02 гривень, тобто в загальній сумі 396,86 гривень (385,84 + 11,02 = 396,86 гривень).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 205, 206, 212-215 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» (місцезнаходження: 93400, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Гагаріна, 87, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16272 (шістнадцять тисяч двісті сімдесят дві) гривні 20 копійок. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» (місцезнаходження: 93400, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Гагаріна, 87, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 200 (двісті) гривень 00 копійок. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» (місцезнаходження: 93400, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Гагаріна, 87, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму сплаченого судового збору в розмірі 396 (триста дев,яносто шість) гривень 86 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Рубіжанський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Л.Овчаренко