У х в а л а

іменем україни

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення частки у праві спільної власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, яка була придбана ними під час шлюбу та визнати за ним право власності на Ѕ частини цієї квартири. Також просив розділити спірну квартиру та стягнути з відповідача на його користь вартість частки, право власності на яку він просить визнати за ним.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що перебував у шлюбі із відповідачем з 21 вересня 1997 року. Під час шлюбу ними придбано рухоме майно, на яке він не претендує, та квартира АДРЕСА_1, яка була куплена в якості паю в будівництві 20-квартирного будинку. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2006 року право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_3, і на підставі цього рішення здійснено реєстрацію права власності у Рівненському БТІ. Оскільки придбання паю в будівництві квартири та її будівництво було вчинено під час перебування у шлюбі з відповідачем, просив позов задовольнити, так як шлюб розірвано 01 липня 2014 року та разом із ОСОБА_4 він не проживає, а тому бажав отримати вартість належної йому частки в спільній квартирі.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому не заперечувала того, що квартира є спільною сумісною власністю, яка була придбана під час шлюбу, однак просила збільшити належну їй частку у спільній квартирі з Ѕ частини до 1/3 частини з огляду на те, що з нею проживають двоє дітей, які народилися у них під час шлюбу. ОСОБА_2 не приймав вагомої участі у придбанні спірного житла, не дбав про родину, натомість маючи постійні борги, не сплачував їх, що змушувало її розраховуватися перед кредиторами.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, як таку, що придбана під час шлюбу.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення із ОСОБА_3 половини вартості вказаної квартири відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення її вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 21 вересня 1997 року по 01 липня 2014 року.

Під час шлюбу ними набуто трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог або заперечень.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірна квартира набута сторонами під перебування у шлюбі, правильно вважали, що така є спільним майном подружжя, де частки кожного з них є рівними, тому обґрунтовано визнали з кожним із них по Ѕ частини цієї квартири.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СКв окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій неправильно досліджено обставини, які вказували на наявність підстав для задоволення зустрічного позову, колегія суддів не приймає, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також інші докази, які б вказували на такі підстави.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін оскаржуваних рішень судів.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова