Справа № 431/86/16-ц
Провадження № 22ц/782/921/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, листопада місяця, 30-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів - Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів ,

встановила:

У січні 2016 року до Старобільського районного суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, просила суд зобов`язати відповідача усунути всі перешкоди щодо користування та розпорядження позивачем грошовими коштами в гривні, що знаходяться на поточних рахунках та обслуговуються картками „MasterCard № 595927 в сумі 66684,68 грн. та карткою „Універсальна MasterCard № 905564 в сумі 111943,46 грн. та стягнути з відповідача пеню з 10.07.2015 року пеню за прострочення виконання послуги за договором за кожний день прострочення в розмірі 3% вартості послуги, що складає станом на 30.12.2015 року суму в розмірі 927079,32 грн. У подальшому уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 грошові кошти в гривні в розмірі 178628,14 грн. та пеню в розмірі 927079,32 грн.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживачів було задоволено частково, було стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 66 684,68 грн. й 111 943,46 грн., всього - 178 624,14 грн., у задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Рішення суду оскаржили у апеляційному порядку обидві сторони.

У апеляційній скарзі позивачки вона просила рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2016 року змінити у частині відмови ним у задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пені в розмірі 927 079,32 грн. та просила апеляційну інстанцію винести нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 927 079,32 грн.

У апеляційній скарзі відповідача - ПАТ КБ "ПриватБанк" -вони просять рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2016 року скасувати у частині задоволення ним позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" 178 624,14 грн. та ухвалити у вказаній частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У іншій частині рішення суду просять залишити без змін.

Вислухавши доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечень проти них, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, колегія суддів приходить до наступного.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача на ст. 1074 ЦК як на підставу блокування рахунків (видаткових операцій) є необґрунтованим, правовідносини між сторонами регулюються нормами ст.ст. 1058, 1070 ЦК України, за договором банківського вкладу банк зобов'язаний видати вклад або його частину, на першу вимогу вкладника. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% від вартості послуги за кожний день прострочення виконання послуги, що становить 927079,32 грн. ґрунтуються на положеннях п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», тоді як спірні правовідносини не допускають застосування вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а отже стягнення пені за вказаним законом не буде відповідати діючому законодавству.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них суд дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, при оцінці доказів по справі суд не допустив порушення правил оцінки доказів, вірно встановив зміст правовідносин, що склались між сторонами та застосував відповідні до них норми матеріального права. Суд першої інстанції не припустив порушення прав учасників процесу, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, не припустив таких порушень права процесуального, що давали б підстави для скасування чи зміни рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги, що надійшла від представника позивачки ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»,якою передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством, при цьому це інше може бути передбачено тільки законодавством, а не правилами надання послуг, на які посилається суд в своєму рішенні то ці доводи на увагу не заслуговують, адже з огляду на зміст спірних правовідносин, що виникли між сторонами відсутні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, частина 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Між тим, блокування грошових коштів на рахунках позивачки мало місце не через те, що „виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, а з інших підстав, що є передбачені законодавством та умовами Умов та Правил надання банківських послуг. Як вбачається з матеріалів справи оформлюючи карткові рахунки позивачка приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг, якими є зокрема передбачено, що банк має право відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій. Позивачку було повідомлено банком про те, що внаслідок проведеного банком фінансового моніторингу її рахунків були виявлені порушення, їй було запропоновано банком надати документи на спростування вказаних підозр, надати документи що підтверджують проходження грошових коштів по її рахунках за період з 01.01.2015 року по 10.07.2015 року (а.с. 120 т.1), але нею належним чином виконано прохання банку не було.

Надана нею на вимогу банку інформація про проходження грошових коштів по її рахунках за період з 01.01.2015 року по 10.07.2015 року (а.с. 119-124), яка зводилась до того, що зазначені грошові кошти використовувались нею лише особисто, здійснювалась продаж вживаних речей особистого характеру, здійснювалось перерахування на картку коштів на повернення боргів, родичі допомогали її родині грошима не може бути розцінена за своїм змістом як така, що підтверджує правомірність проходження грошових коштів по її рахунках за сказаний період огляду на наявні у матеріалах справи відомості про чисельні операції та їх зміст та місце їх здійснення у цей період по зазначених карткових рахунках:

50 аркушів роздруківки операцій по картці „Універсальна MasterCard № 905564 (а.с. 183 232 т. 1) загалом витрати на 1352715,1 гривень, надходжень на 1464658,56 гривень, баланс 111943 грн 46 копійок;

- 30 аркушів роздруківки операцій по картці „MasterCard № 595927 (а.с. 153-182 т. 1) загалом витрати на 721501,69 гривень, надходжень на 780237,38 гривень, баланс 67405 гривень 51 копійка.

Згідно з п.2.1.1.4.2 Умов та Правил надання банківських послуг банк має право зупинити здійснення розрахунків за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення порушень держателем або довіреною особою вимог чинного законодавства України та/або умов договору, Умов і правил надання банківських послуг. З матеріалів справи вбачається, що банком було призупинено здійснення операцій з використанням платіжних карток (електронного платіжного засобу), держателем якої є ОСОБА_1, на підставі аналізу руху грошових коштів та висновку, що остання використовує платіжні картки, як засіб доступу до відкритого на його ім'я рахунку, з порушенням умов договору між ним та банком, а саме: для :тримання грошових коштів та здійснення їх переказу в рамках функціонування протиправної схеми переведення в готівку грошей. Статтею 64 Закону України Про банки і банківську діяльність є визначено, що на банки покладено обов'язок щодо проведення ідентифікації та верифікації клієнтів відповідно до вимог законодавства України. Згідно положень зазначеної статті, Банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті. Положеннями ч.ч.І, 2 ст.9 Закону України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення є регламентовано, що субєкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобовязаний на підставі поданих клієнтом і представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій і якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта - представника клієнта). При цьому, документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані, у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта субєкт первинного фінансового моніторингу зобовязаний провести поглиблену перевірку клієнта.

Отже, відмова банку за таких обставин від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта та виникнення у нього вмотивованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій з огляду на відмову надати відповідні документи на спростування вказаних підозр, що підтверджували б правомірність проходження грошових коштів по її рахунках за період з 01.01.2015 року по 10.07.2015 року, на думку колегії суддів є обґрунтованою та правомірною. Банк неодноразово витребував та запитував у ОСОБА_1 документи щодо походження значних сум, які надійшли на його карткові рахунки, але позивачка так і не надала належні та достатні документи, що підтверджують походження грошових коштів . Отже, доводи апеляційної скарги представника позивачки на увагу за таких обставин не заслуговують, як і посилання на наведену ним правову позицію, що не підлягає тут застосуванню з наведених вище підстав та оскільки правовідносини з блокування рахунку регулюються не лише нормами цивільного законодавства, але й умовами Договору між Позивачем та Відповідачем.

Що ж доводів апеляційної скарги ПАТ КБ "ПриватБанк", то вона не дає теж підстав для скасування оскаржуваного ними рішення суду, адже відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо не розблокування карткових рахунків протягом тривалого часу з огляду на неналежне виконання банком своїх обовязків як суб'єкту первинного фінансового моніторингу стосовно повідомлення правохоронних органів про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов'язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.

Між тим, ст.526 ЦК України є передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України є визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Але цей порядок є регламентованим Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті ( Постанова Національного банку України №22 від 21 січня 2004 року «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» і обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку/ах, відповідно до ст.1074 ЦК України не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком/ами за рішенням суду або в інших випадках, установлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця чи рішенням суду (у тому числі ухвалою, постановою, наказом, виконавчим листом суду) про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, установленому законом. Правовою гарантією на невтручання у право власності на кошти є рішення суду, що відповідає ст.41 Конституції України, згідно якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Обмеження права власності може бути засноване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.17 цього Закону суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити проведення фінансової операції у разі, якщо така операція містить ознаки, передбачені ст.ст. 15 і 16 Закону, та зобов'язаний зупинити проведення фінансової операції, якщо її учасником або вигодоодержувачем за нею є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції, і в той самий день повідомити про це Спеціально уповноважений орган. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на строк до двох робочих днів. Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення такої фінансової операції відповідно до частини першої цієї статті на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний невідкладно повідомити суб'єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до кримінально-процесуального законодавства. На забезпечення реалізації вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» Національним банком України була прийнята постанова № 417 від 26 червня 2015 року «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» (далі Положення), який визначає комплекс заходів, установлених внутрішніми документами банку з питань здійснення фінансового моніторингу, побудови та забезпечення функціонування системи управління ризиками легалізації кримінальних доходів, надіслання інформації спеціально уповноваженому органу і визначає порядок зупинення, поновлення фінансових операцій та виконання рішень (доручень) спеціально уповноваженого органу.

Так, відповідно до п.91 Положення банк зобов'язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов'язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій. Загальний строк зупинення проведення фінансової операції у випадках, передбачених ст.17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», не може перевищувати 30 робочих днів (п.115 Положення). Пунктом 119 Положення встановлено, що банк поновлює проведення фінансових операцій на третій робочий день із дня зупинення фінансових операцій в разі неотримання протягом строку, передбаченого ч.1 ст.17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», або наступного робочого дня після дати закінчення строку зупинення відповідної(них) фінансової(их) операції(ій), зазначених у рішенні спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідної(их) фінансової(их) операцій(ій) (видаткових фінансових операцій).

Колегія суддів враховує, що на момент розгляду справи по суті немає відповідних правових підстав для утримання грошових коштів позивачки банком, адже ці кошти не є заарештованими слідчим чи за ухвалою суду, проте без належних та відповідних правових підстав тривалий час утримуються банком, а отже суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення суду щодо їх повернення позивачці. Випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами, які знаходяться на його рахунку є передбаченими у спеціальному законодавстві, зокрема Законі України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», проте здійснення обмежень відповідно до зазначеного закону є чітко регламентованим по термінам та процедурі, що не є дотриманою банківською установою у випадку з коштами позивачки.

Статтею 308 ЦПК є визначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не підлягає скасуванню законне та справедливе рішення з формальних підстав.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: І.О. Дронська

ОСОБА_2