Справа № 145/1006/16-ц Провадження № 22-ц/772/3317/2016Головуючий в суді першої інстанції Кіосак Н. О.
Категорія 39Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Ворошилівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним та визнання права власності на 3/8 частки спадкового майна в порядку спадкування за законом,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, яку прийняла його дружина ОСОБА_7, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7 Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, яку прийняв її син ОСОБА_8, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, однак належним чином спадщину не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1. Вони, як дружина та діти померлого, є спадкоємцями першої черги за законом та в установлений законом строк прийняли спадщину померлого спадкодавця.

Посилаючись на те, що одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом немає можливості, так як нотаріус відмовив у видачі такого свідоцтва, позивачі просили визнати за ними в рівних частках право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в селі Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 липня 2016 року до участі в справі в якості відповідача залучений ОСОБА_2

У липні 2016 ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 15 вересня 1989 року його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були власниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, оскільки домоволодіння відносилося до суспільної групи господарств робочий двір.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6 Після його смерті відкрилася спадщина на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, яку прийняли його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Таким чином, після смерті його батька частки в спірному домоволодінні перерозподілились і становили: ОСОБА_7 - ? частки, а ОСОБА_8 - ? частки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7 Після її смерті відкрилася спадщина на ? частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, яку він прийняв в силу положень статті 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), оскільки заволодів правовстановлюючим документом на спадкове майно - сертифікатом на земельну частку (пай) в землях КСП «Ворошилівське» села Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області.

Іншим спадкоємцем першої черги спадкування, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, був його брат ОСОБА_8

Отже, ? частки спірного домоволодіння, право на яку його мати отримала в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, повинні були бути розділені між ним та покійним братом ОСОБА_8

Посилаючись на те, що на момент видачі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи господарств робочий двір, а не колгоспний двір, а також те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним свідоцтво

№ НОМЕР_1 від 15 вересня 1989 року про право особистої власності на цей будинок, в частині приналежності його до суспільної групи господарств колгоспний двір; визнати за ним право власності на 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року і набула це право в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Тиврівського районного суду від 08 вересня 2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частках (по 1/3 частці за кожним) право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в селі Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво № НОМЕР_1 від 15 вересня 1989 року про право особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, видане колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_6, в частині приналежності його до суспільної групи господарств колгоспний двір.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за ним права власності 3/8 частки спадкового майна скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В решті рішення просить залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду про задоволення первісного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та в частині визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 сторонами не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, що відповідає приписам ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що на момент видачі ОСОБА_6 свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи господарств робочий двір, а не колгоспний двір, а відтак дійшов висновку про визнання вказаного свідоцтва в частині приналежності цього домоволодіння колгоспному двору недійсним. Разом з тим суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надав достовірно допустимих доказів того, що він прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_7, а саме в установлений законом строк прийняв у спадщину сертифікат на земельну частку (пай).

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння від 15 вересня 1989 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_6 (а.с.6).

Згідно записів погосподарської книги № 3 (5-6) за 1986-1990 роки житловий будинок по АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи робітників (а.с.91-92). Такі ж записи містяться у погосподарській книзі № 7 за 1991-1995 роки (а.с.94).

Отже, станом на момент отримання свідоцтва про право особистої власності та набрання чинності Законом України «Про власність» житловий будинок по АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи робітників; головою двору був зазначений ОСОБА_6, членами двору були його дружина - ОСОБА_7, син - ОСОБА_8, невістка - ОСОБА_3, онуки - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.91-94).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що наявні в матеріалах справи докази, у тому числі: витяги з погосподарських книг та інші матеріали справи, дають підстави для висновку, що спірний будинок відносився до суспільної групи робітників, що відповідає Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 недійсним, а також про те що зазначене домоволодіння є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розумінні ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_11 були її його дружина - ОСОБА_7, а також сини - ОСОБА_8 та ОСОБА_2

В установлений законом строк спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли його дружина - ОСОБА_7 та син - ОСОБА_8, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживали разом з спадкодавцем на момент його смерті та були зареєстровані в будинку.

Ці обставини підтверджуються довідкою Ворошилівської сільської ради від 07 червня 2016 року № 373 (а.с.20); витягом з погосподарської книги Ворошилівської сільської ради № 7 за 1991-1995 роки (а.с.14).

З листа державного нотаріального архіву Вінницької області від 02 липня 2016 року № 11790/01-18 слідує, що спадкової справи на майно померлого ОСОБА_8 немає (а.с.69).

ОСОБА_2 спадщину після смерті батька не прийняв, що ним не заперечується, а відтак ця обставина доказуванню не підлягає (ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Отже, частка ОСОБА_7 становила ? частки домоволодіння, ОСОБА_8 - ? частка.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на ? частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 були її

сини - ОСОБА_8 та ОСОБА_2

В установлений законом строк спадщину після смерті матері прийняв її син ОСОБА_8, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав разом з спадкодавцем на момент її смерті та був зареєстрований у будинку.

Ці обставини підтверджуються довідкою Ворошилівської сільської ради від 07 червня 2016 року № 373 (а.с.20).

ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем не проживав, у нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначав що він прийняв спадщину після смерті матері в силу положень ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), так як у січні 1999 року заволодів правовстановлюючим документом на спадкове майно, яким підтверджувалось право власності померлої на земельну частку (пай) в землях КСП «Ворошилівське» с. Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно зі ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Згідно з абзацом другим пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14 червня 1994 року, зареєстрованої в Міністерстві

юстиції України 7 липня 1994 року за N 152/361 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність.

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування. А достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ст. 63 ЦПК України).

З листа державного нотаріального архіву Вінницької області від 02 липня 2007 року № 1180/01-18 слідує, що спадкової справи на майно померлої ОСОБА_7 немає (а.с.68).

Показаннями свідка ОСОБА_4 встановлено, що його мати - ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 сертифікат на земельну частку (пай) у 2001 році, в його присутності.

Також ці обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_2 не довів достовірно допустимими доказами, що фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном ОСОБА_7 у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, а також не спростував показання свідків про те, що сертифікат на право на земельну частку (пай) він отримав навесні 2001 року від ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 3/8 частки спірного спадкового майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не можуть бути прийняті до уваги як беззаперечні докази неприйняття ОСОБА_2 спадщини, так як ці свідки є позивачами у справі, колегія суддів не приймає до уваги з таких міркувань.

Відповідно до ст. 184 ЦПК України якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їх згодою можуть бути допитані як свідки згідно із статтями 180-182 цього Кодексу.

Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України у постанові № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», де у пункті 23 постанови, Пленум зазначив, що статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків.

Матеріалами справи встановлено, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були допитані як свідки у цій справі, попереджені головуючим під розписку про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведенні до присяги, що відповідає приписам визначеним у статті 180 ЦПК України. Відтак сумнівів у їх показаннях у суду немає.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Як уже зазначалось рішення суду в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 сторонами не оскаржувалось, а відтак не переглядалось судом апеляційної інстанції

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року, в оскаржуваній частині, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С. К. Медвецький

Судді: /підпис/ В. П. Нікушин

/підпис/ В. В. Оніщук

З оригіналом вірно: