Справа № 303/2488/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Джуги С.Д.

за участю секретаря: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 лютого 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про виселення,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року публічне акціонерне комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просив виселити та зняти з реєстраційного обліку відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться в іпотеці.

Позов мотивовано тим, що за умовами кредитного договору від 16 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній отримав кредит у розмірі 20 000,30 доларів США на умовах, визначених договором, терміном до 14 квітня 2028 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, укладеним того ж дня між тими сторонами, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2004 року.

Рішенням суду від 29 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки відповідач у добровільному порядку не виселився, позивач звернувся з даним позовом.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2015 року, позов задоволено частково.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Ухвалою ВССУ від 02.12.2015 року скасовано вищевказані судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При повторному розгляді банком уточнено позовні вимог, та остаточно ставилося питання про виселення всіх конкретних відповідачів.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01 лютого 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення, ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ЗУ «Про іпотеку» не передбачає надання іншого жилого приміщення, цей Закон є спеціальним в даному випадку, і його норми є пріоритетним перед ЖК України. Вказує, що законодавством не встановлено обовязку банку щодо надання іншого жилого приміщення при виселенні мешканців із будинку. Дане питання віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради. Однак судом не зясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення та не перевірено факту відсутності вільного приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. Натомість суд переклав доказування саме на позивача. Також посилається на те, що ОСОБА_3 визнала позов як в своїх так і в інтересах неповнолітніх дітей, а тому в частині їх виселення позов повинен був бути задоволеним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 4 ст. 338 ЦПК України передбачено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до приписів ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2013 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2008 року в розмірі 282 660,96 грн. звернуто стягнення на квартиру загальною площею 57. 4 кв. м, яка розташована за адресою вул. Миру, 36/4 в м. Мукачево, Закарпатської області шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності а також наданням банку всіх повноважень необхідних для здійснення продажу.

6 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_2В надіслало вимогу про добровільне виселення з квартири, яке останній отримав 13 березня 2014 року.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду України в своїй Постанові №6-39цс15 від 18.03.2015 року, що є обовязковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, який є предметом іпотеки належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2004 року, тобто такий не придбано за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо неможливості виселення осіб з такого будинку без надання іншого житла.

При цьому безпідставним є посилання апелянта на пріоритет ЗУ «Про іпотеку» над ЖУ УРСР, оскільки це не узгоджується з висновками ВСУ викладеними у вищевказаній Постанові.

Також колегія суддів в цілому відхиляє доводи апеляційної скарги щодо: відсутності в Банку обовязку надання іншого житла; не зясування та не перевірення судом певних обставин; покладення тягару доведення на позивача, з наступних підстав.

Загалом колегія суддів погоджується з твердженням апелянта щодо відсутності в нього обовязку надавати інше жиле приміщення, оскільки такий обовязок покладено на органи місцевого самоврядування.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що норма ч.2 ст. 109 ЖУ УРСР носить імперативний характер. Вказана норма робить неможливим задоволення позову банку про виселення у разі невстановлення судом іншого конкретного жилого приміщення, яке можна надати відповідачам, і таке приміщення обовязково повинно зазначатися в резолютивній частині рішення.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до принципів диспозитивності, рівності сторін та змагальності.

Згідно даних принципів, суд не вправі самостійно, з власної ініціативи вчиняти певні процесуальні дії спрямовані на встановлення та перевірку обставин, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів, зобовязання певних органів, втому числі органів місцевого самоврядування, надати суду інформацію чи вчинити якісь дії, тощо. На суду лише лежить обовязок сприяти сторонам щодо всебічного і повного зясування обставин справи, в тому числі шляхом розяснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч.4 ст. 10 ЦПК України).

При цьому слід врахувати, що позивачу було достеменно відомо про ту обставину, що виселення відповідачів неможливе без надання іншого жилого приміщення, так як такий висновок викладений в попередньому рішення апеляційного суду від 24.06.2015 року та в ухвалі ВССУ від 02.12.2015 року. Більше того, зважаючи на наявність Постанови ВСУ №6-39цс15 від 18.03.2015 року (а також інших аналогічних Постанов ВСУ), позивач повинен був передбачити, що під час розгляду даної справи, суд обовязково застосує такий висновок в силу імперативних приписів ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.

Незважаючи не це, під час розгляду справи, в тому числі й після скасування попередніх судових рішень, позивачем не вчинено жодних дій спрямованих на встановлення обставин щодо можливості надання відповідачам іншого житла. Позивачем не вчинено жодних ініціативних процесуальних дій спрямованих на встановлення вказаних обставин (ст..ст. 133-135, 137 ЦПК України), хоча обовязок доведення обставин щодо наявності підстав для задоволення позову лежить саме на ньому.

За таких обставин, суд абсолютно правомірно та у відповідності до приписів ЦПК України, розглянув дану справу на підставі наявних у ній матеріалах, та зважаючи на відсутність в таких жодних доказів щодо можливості надання відповідачу ОСОБА_2 іншого житла, - обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог до нього.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо визнання позову іншим відповідачем заслуговують на увагу зважаючи на наступне.

Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи, під час нового судового розгляду, представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 зроблено заяву, згідно якої вона визнала позовні вимоги Банку щодо виселення ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_4 При цьому до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчено заяву-зобовязання, згідно якої ОСОБА_7, мати ОСОБА_3 та відповідно бабуся неповнолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_4, зобовязалася забезпечити їх правом проживання з реєстрацією місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.2 а.с.15). Докази належності даного будинку ОСОБА_7Ф, та її чоловіку ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності наявні в матеріалах справи (Т.2 а.с.3-5).

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови у виселенні неповнолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_4 незважаючи на наявність такої заяви їх законного представника, оскільки інший законний представник неповнолітніх ОСОБА_2 заперечує щодо їх виселення. Так як питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей з кимось із батьків наразі не вирішено, то їх виселення порушуватиме їх права та суперечитиме їх інтересам. Згідно ж з ч.5 ст. 174 ЦПК України суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Зважаючи на викладене суд правомірно відмовив у виселенні дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог банку щодо виселення ОСОБА_3, зважаючи на визнання нею позову.

Зокрема таке визнання позову здійснено відповідачем добровільно, воно не суперечить чинному законодавству, оскільки суду надана нотаріально засвідчене зобовязання матері відповідачки забезпечити їй право проживання в належному їй конкретному будинку, а відтак в суду були всі підстави для прийняття визнання позову в частині відповідача ОСОБА_3 та відповідно задоволення позовних вимог до неї.

За таких обставин, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні вимог Банку до ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення таких вимог.

Керуючись ст. 109 ЖК УРСР, ст.ст. 10, 60, 174, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 лютого 2015 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким дану позовну вимогу задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з жилого приміщення за адресою м.Мукчаево, вул.Миру, 36/4 з наданням їй іншого жилого приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його постановлення і може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді