Справа № 357/3356/14 Головуючий у І інстанції Дубановська І.Д.
Провадження № 22-ц/780/2664/16 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 42 31.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Даценко Л.М.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 до Білоцерківської міської ради, Відкритого акціонерного товариства «Будіндустрія», третя особа: ОСОБА_7 про визнання права власності на майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 1984 році ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_8 влаштувались на роботу в Білоцерківський комбінат «Будіндустрія». В 1985 році у них народилась донька ОСОБА_5 У 1987 році керівництво Білоцерківського комбінату «Будіндустрія» надало їх родині, яка на той час складалась із трьох осіб, дозвіл на тимчасове вселення до вирішення питання про надання житла в малосімейному гуртожитку у будинок АДРЕСА_1, який готувався під знос і співвласники якого були відселені у надані їм квартири. В 1989 році у них народився син ОСОБА_4 У зв'язку з розпадом СРСР та занепадом комбінату, питання про забезпечення житлом їх сім'ї не вирішувалося, спірний будинок, що підлягав знесенню, не зносили та вони продовжували ним користуватися. У 2002 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було розірвано, останній виїхав на інше місце проживання. Інші члени родини продовжували проживати в будинку і проживають в ньому понад 27 років, а діти - з дня народження. Крім того, у 2003 році її донька ОСОБА_9 народила доньку ОСОБА_6, яка також з дня народження і по даний час проживає у спірному будинку. Оскільки будинок перебував у незадовільному стані, після вселення вони його відремонтували за рахунок коштів сім'ї, останні 25 років підтримують його у належному стані. Посилаючись на те, що їхня родина добросовісно заволоділа та користувалася житловим будинком АДРЕСА_1, більше десяти років відкрито проживає в ньому, позивачі просили визнати за ними право власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_10, який не брав участі у справі, посилаючись на те, що рішенням суду вирішено питання про його права та обов'язки, просить скасувати рішення. Посилається на те, що він в 1986 році отримав службове житло для проживання в будинку за адресою АДРЕСА_1, де проживає і на даний час. В цьому будинку також проживає сім'я ОСОБА_4, вони мають окремі входи до своїх житлових приміщень, тому визнання права власності на весь будинок порушує його право на житло.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі відкрито, безперервно володіють зазначеним будинком більше 10 років, який вони набули не злочинним шляхом чи способом, за весь час відповідач не заявляв вимог про повернення спірного майна, тому визнання за позивачами права власності на будинок не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Так, судам встановлено, що ОСОБА_3 з 1984 року працювала у Білоцерківському комбінат «Будіндустрія», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.19), має двох дітей - доньку ОСОБА_5 , 1985 року народження та сина ОСОБА_4, 1989 року народження.

Згідно довідки Білоцерківського міського бюро технічної інвентаризації від 22 лютого 2010 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_11 та ОСОБА_7 по ? частині за кожним (а.с.22).

Із зобов'язання Білоцерківського комбінату «Будіндустрія» від 1986 року вбачається, що ОСОБА_12 - домовласнику будинку АДРЕСА_1, що підлягав знесенню у зв'язку з утворенням санітарно-захисної зони, комбінат зобов'язався здійснити компенсацію за вказане житло з розміром жилої площі згідно існуючих норм шляхом надання квартири в будинку по вулиці Славіна у м. Біла Церква Київської області (а.с.17а).

Згідно свідоцтва про смерть співвласник спірного будинку ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.18).

З листа комунального підприємства Київської міської ради «Південне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що в архіві комунального підприємства знаходиться інвентаризаційна справа № 4045 на житловий будинок АДРЕСА_1. Інвентаризаційні справи на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутні. Станом на останню дату проведення інвентаризації - 07 лютого 2014 року загальна площа житлового будинку, з урахуванням самочинної прибудови «А4» площею 4,6 кв. м (прим.3-І), складає 103,6 кв. м, житлова - 52,4 кв. м (а.с.101).

Згідно листа директора відкритого акціонерного товариства Білоцерківський комбінат «Будіндустрія» від 25 березня 2014 року, у зв'язку з проведенням санації підприємства, архівні документи не збереглися. Керівництво не заперечує щодо передачі будинку АДРЕСА_1, в якому проживає ОСОБА_3 із сім'єю, у власність (а.с 35).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, та не врахував, що згідно з наявними у справі доказами власниками спірного будинку є ОСОБА_7 та ОСОБА_11 (яка померла у 1988 році), проте за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; при цьому позивачі могли довідатись про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірний будинок.

Таким чином, необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за позивачами права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України не має.

З огляду на встановлені обставини справи, рішення місцевого суду не можна вважати законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із позивачів, з кожного по 94 грн. 88 коп. понесені ОСОБА_2 судові витрати.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 судовий збір, з кожного по 94 грн. 88 коп. на користь ОСОБА_2.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :