Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2016 року смт. Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області у складі: судді Грузман Т.В., за участі секретаря судового засідання Степаненко Л.М., за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма»Куйбишево», треті особи відділ Держгеокадастру у Оржицькому районі та Оржицький виїзний офіс ДП Центру державного земельного кадастру, про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та про їх витребування-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася 18.03.2014 року до Оржицького районного суду з позовом про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та про їх витребування. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником двох земельних ділянок розміром 4,07 га кожна, що підтверджено Державними актами на право приватної власності на землю ЯЗ № 175918 та ЯЗ № 172202, які розташовані на території Лазірківської сільської ради. Вказані земельні ділянки на даний час знаходяться у фактичному користуванні відповідача - приватного сільськогосподарського підприємства «Лазірки». У 2013 році позивачу були вручені договори оренди земельних ділянок від 06.01.2010 року, які зареєстровані у відділі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області 29.04.2011 року за № 00672 та 04.05.2011 року за № 00736. Разом з договорами їй були надані додатки до них № 1 та № 2. При ознайомленні з цими документами, позивач виявила, що вчинені підписи на самих договорах оренди, на додатках № 1 та № 2 від імені орендодавця та здавача земельної ділянки їй не належать. Позивач відразу подала заяву відповідачу про добровільне припинення дії договорів, але на цю заяву та наступні звернення позивача відповідач не відреагував. Окрім того, як підставу для позовних вимог, позивач вказує, що зміст угоди суперечить положенням ст. 15 Закону України «Про оренду земіл» , оскільки у договорі не зазначене конкретне місце розташування земельної ділянки, відсутні кадастрові плани земельних ділянок, акти приймання-передачі земельних ділянок були складені у момент підписання договору, а не після державної реєстрації договорів, як визначено п. 20 спірних угод. Пункт 10 договору не містить конкретної вказівки чи здійснюється індексація орендної плати, п.18 договору не визначено конкретно чи розробляється проект відведення земельної ділянки чи ні, пунктом 26 договору не врегульовані існуючи обмеження у користуванні земельною ділянкою, також договором не передбачені умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок. За нормами ст. 1212, 1213 ЦК України відповідач зобов»язаний повернути зайняті ним земельні ділянки, оскільки саме позивач має право вільно ними володіти, користуватися та розпоряджатися. Враховуючи вказане, просить суд винести рішення , яким визнати договора оренди земельних ділянок недійсними та витребувати вказані земельні ділянки. Стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідно до ухвали суду від 22.01.2016 року відповідача приватне сільськогосподарське підприємство «Лазірки» замінено на його правонаступника, а саме - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма»Куйбишево».

У судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала з мотивів, що вказані у позові. Вказала, що позивач договорів оренди земельних ділянок та додатки до нього не підписувала, отже не висловлювала свого вільного волевиявлення. Вказане підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи за змістом якої встановлено, що підписи на спірних документах не належать позивачеві. Окрім того, зазначає, що згідно норм ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір має відповідати вимогам закону, оскільки спірні угоди не містять всіх його істотних умов, то і за даних обставин їх слід визнати недійсними, а земельні ділянки витребувати у СТОВ «Куйбишево».

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги заперечила, вважає, що висновок експерта має оцінюватись у сукупності з іншими доказами, якими є матеріали справи, що свідчать, що позивач на протязі тривалого періоду отримував орендну плату від відповідача, не мав претензій з приводу існування договірних правовідносин. Щодо недотримання норм закону у момент підписання договорів, які передбачають істотні умови договору, вказала, що вказаний недолік ніяким чином не впливає на права та обов»язки сторін правочину та вказала, що позивач не вказав у чому саме полягає порушення її прав.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору в особі відділу Держгеокадастру в Оржицькому районі в судове засідання не зявився, у письмовому клопотанні прохають розгляд справи проводити без їх участі .

Суд заслхувши сторони, свідків, розглянуши матеріали цивільної справи прийшов до слідуючого висновку.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

06 січня 2010 року між сторонами укладено договори оренди землі, які зареєстровані у відділі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області 29.04.2011 року за № 00672 та 04.05.2011 року за № 00736. Вказані договора містять додатки до них № 1 та № 2.

За змістом п. 10 договорів не передбачено чіткого формулювання чи передбачено індексацію орендної плати; у п.18 договорів не зазначено чи при передачі земельної ділянки є необхідним розроблення проекту відведення земельної ділянки; п.26 договору у розділі існуючі обмеження при наявності графи для вказаного не визначено чи вони існують; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок договорами не передбачено, хоча вказана вимога містилася у нормі ст. 15 Закону України «Про оренду землі» , яка діяла на момент вчинення правочину.

Згідно державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЗ № 175918 та серії ЯЗ 172202 від 10.03.2009 року ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянок , площею по 4,07 га. кожна , що розташовані на території Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва .

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №8160 від 14.10.2014 року, яким досліджено спірні договори оренди землі та додатки до них у графі орендодавець договорів та в лівому нижньому кутку в рядку «Підпис» додатків №1 та в лівому нижньому кутку в рядку «ЗДАВ» додатку №2 - підпис вчинено не ОСОБА_3

ОСОБА_3 15.07.2013 року та 12.03.2014 року зверталася до відповідача з повідомленням про розірвання договорів оренди землі. Вказані заяви були залишені відповідачем без належного реагування.

Згідно даних розрахунково-платіжних відомостей № 289 від 10.07.2012 року, № 450 від 29.09.2011 року та № 604 від 13.10.2010 року встановлено, що на протязі вказаного періоду позивач отримувала кошти в рахунок земельного паю. За даними відомості видачі орендної плати продукцієї/послугами № ПЛ-000010 (оренда землі) за 2012 рік на 7 аркуші зазначено, що ОСОБА_3 отримала пшеницю. У примітці здійснено посилання на реквізити договору оренди землі. У платіжній відомості за 12.03.2013 року ОСОБА_3 поставила свій власноручний підпис при отриманні коштів у розмірі 4680 грн. за кожну земельну ділянку. У відомості за 31.08.2012 року позивач поставила свій підпис за отримання коштів у розмірі 890 грн. Дана відомість містить посилання на реквізити спірного договору.

У судовому засіданні було допитано свідків.

Свідок позивач за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який є батьком позивача, у суді вказали, що отримали у 2008 року вказані земельні ділянки у спадок, вирішили їх оформити на позивача. Попередні їх власники здавали землю у оренду ПСП «Лазірки». Знаючи про те, що між позивачем та ПСП «Лазірки» не існує договірних відносин, звернулись до директора ПСП з проханням повернути земельні ділянки, оскільки вказане господарство їх обробляло. На письмову заяву про повернення землі, відповідач не прореагував. Коли виготовили технічну документацію, поїхали на поле, виявили, що на даних земельних ділянках засіяно. У господарстві отримували плату за користування землею, це не була орендна плата. У період з 2008 по 2013 рік знали, що земля знаходиться у користуванні у ПСП «Лазірки». Вирішивши самостійно господарювати на землі, хотіли повернути землю та самостійно її обробляти.

Взаємовідносини, що склались, урегульовані слідуючими нормами законодавства.

Підстава про визнання договорів недійсними як відсутність вільного волевиявлення учасника провочину урегульована слідуючими нормами закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ч. 2 ст. 297 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною / сторонами /.Відповідно до частини першої ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу частини першої ст. 210 ЦК України та частини першої статті 20 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі підлягає державній реєстрації і виходячи із змісту статтей 210, 640 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі», є укладеним з моменту його державної реєстрації. Укладений договір визнається недійсним на підставі ст. 215 ЦК України при недодержанні сторонами вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

Відносно інших підстав для визнання угод недійсними з огляду на не відповідність договорів оренди земельних ділянок нормам ст. 15 Закону України «Про оренду землі» суд звернувся до слідуючого. За статтею 15 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на час укладення між сторонами договорів, істотними умовами договору оренди землі є серед іншого умови збереження стану об'єкта оренди та умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі відсутності в договорі оренди землі хоча б однієї з істотних його умов, такий договір підлягає визнанню недійсним. Згідно правових висновків Верховного Суду України по справі № 6-94 цс 13 та № 6-78 цс 13 від 25.12.2013 року зазначено, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Оскільки позивачем не доведено у чому саме полягає порушення її прав при відсутності істотних умов у спірних договорах, то суд вважає, що вказана підстава позову не може бути судом врахована для задоволення позовних вимог.

Окрім того, відносно позовних вимог про витребування від відповідача спірних земельних ділянок на підставі норм ст. 1212, 1213 ЦК України суд звернувся до слідуючих норм матеріального права. Зобов'язання з безпідставного набуття або збереження майна є одним з видів позадоговірних зобов'язань, які регулюються положеннями глави 83 ЦК. Змістом даних зобов'язань є обов'язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути це майно потерпілому. Таке ж зобов'язання виникає і в тому разі, коли підстава, на якій майно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК).

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте або збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином.

Оскільки між сторонами було укладено спірні угоди оренди землі, суд вважає, що до даних відносин не можуть бути застосовані позадоговірні зобов»язанні та позадоговірні наслідки, які передбачені нормами ст. 1212 та 1213 ЦК України. Таким чином, посилання позивача на вказані норми є не обґрунтованим та не слугує підставою для задоволення позову у цій частині.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позивач довів у суді лише те, що спірні угоди було укладено без урахування її волевиявлення, вказане суперечить вищезазначеним нормативно правовим актам. Разом з цим з урахуванням того, що позивач звернулась до суду лише 18.03.2014 року, суд вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, що слугує підставою для відмови у позові. До вказано висновку суд прийшов враховуючи слідуючі норми цивільного законодавства. Згідно ст. 257 ЦК Укораїни встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Матеріали справи містять заперечення на позов відповідача від 28.03.2014 року де висловлено позицію про застосування по справі позовної давності ( а.с. 51-56 т.1). Оскільки орендну плату позивач відповідно до платіжної відомості № 604 від 13.10.2010 року отримала ще у 2010 році, то з вказаної дати слід обчислювати строки позовної давності. Діючим законодавством не передбачено існування між сторонами правочину, які мають у власності земельні ділянки інших відмінних від орендних стосунків, а отже поняття як «плата за користування земельною ділянкою» на чому наполягав позивач під час розгляду справи у суді, є тотожним поняттю орендої плати, яка визначена нормою ст. 21 Закону України «Про оренду землі» де вказано, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214 та 215 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 203, 215, 216, 236, 261, 267, 297, 387, 638 ЦК України, ст. 13,15, 18, 21 Закону України «Про оренду землі» (зі змінами та доповненнями), суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма»Куйбишево» відмовити у зв'язку з пропуском строків позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.В. Грузман