Ухвала

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про демонтаж самочинного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони є власниками будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - власниками будинку АДРЕСА_2, що межує з належним їм будинком та земельною ділянкою. Зазначили, що відповідачі самовільно зайняли частину належної їм земельної ділянки, а також частину земельної ділянки, що перебуває в комунальній власності, на якій здійснили самочинне будівництво огорожі, веранди-тераси, сараю та гаражу-навісу з порушенням будівельних норм, санітарних та протипожежних вимог, а саме: огорожу споруджено по межі А-Б згідно з державним актом, виданим на їх ім'я, крім того, на межі та частково на території належної їм земельної ділянки відповідачами добудовано до будинку веранду-терасу без їх згоди та з порушенням державних будівельних норм, а також збудовано гараж-навіс із порушенням будівельних норм, оскільки він зведений на відстані 4,5 м від їхнього житлового будинку та на відстані 0,4 м від їх прибудови, дах якої є односкатним, з нахилом у сторону належної їм земельної ділянки та без облаштування водостічної системи, чим порушено права позивачів.

У зв'язку з викладеним, позивачі просили зобов'язати ОСОБА_8, ОСОБА_9 знести самочинно збудовані по АДРЕСА_2: веранду-терасу літ. «а», сарай літ. «Б», гараж-навіс літ. «Г», огорожу по межі «А-Б» згідно з державним актом на право власності на землю від 20 січня 2005 року, виданим на ім'я ОСОБА_4

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Останньою ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що позивачі не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачами самочинно зведено об'єкти нерухомості та у них не виникло право власності на реконструйований будинок по АДРЕСА_1, у результаті чого суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачі не довели наявність порушеного права, яке б підлягало захисту.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами норм процесуального права, зокрема ст. 10 ЦПК України та недослідження судом наявних у справі доказів, а також неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: ст. ст. 376, 386, 391, 396 ЦК України, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В.Маляренко

І.К.Парінова