Справа № 169/626/16-ц
Провадження № 2/169/228/16
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2016 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі
головуючого судді Тітівалова Р.К.,
секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, в якому зареєстровані вона та члени її сім'ї, а саме: чоловік, дві дочки, а також відповідач ОСОБА_2 Вказуючи, що за її згодою місце проживання відповідача було зареєстроване у вищевказаному будинку, де останній фактично не проживав жодного дня, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, не заперечувала проти заочного розгляду справи, пояснила, що житловий будинок належить їй на праві приватної власності, місце проживання відповідача зареєстровано за її згодою, однак останній ніколи фактично не проживав у ньому.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, заяву про розгляд справи без його участі не подавав.
За згодою позивача та відповідно до вимог статті 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши позивача, свідків, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та його належить задовольнити.
За змістом частини 1 статті 3 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Звертаючись до суду із позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилався на положення статей 317, 319 ЦК України та статей 71, 72 ЖК УРСР.
Відповідно до частини 1 статті 317, частини 1 статті 319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами статті 150 ЖК УРСР та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням.
Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство.
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 (а.с. 5).
Місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за вказаною вище адресою (а.с. 9, 14).
У довідці про склад сім'ї Дулібівської сільської ради Турійського району № 305 від 08 вересня 2016 року в графі «Родинні стосунки» вказано, що відповідач до складу зареєстрованих членів сім'ї позивача входить як «співмешканець» (а.с. 7).
Згідно з актом Дулібівської сільської ради від 11 серпня 2016 року та довідкою Дулібівської сільської ради Турійського району № 270 від 08 липня 2016 року відповідач у будинку позивача не проживає (а.с. 6, 8).
Факт відсутності та непроживання відповідача понад рік у спірному житлі в судовому засіданні підтвердили також свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратив інтерес до житла, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає.
Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачеві чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності відповідача понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду справи таких фактів встановлено не було.
Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом - будинком АДРЕСА_1.
При цьому, з урахуванням того, що відповідно до положень статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, покликання позивача на положення статтей 71, 72 ЖК УРСР як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, суд до уваги не приймає у зв'язку з тим, що питання щодо права користування житлом у приватному житловому фонді регулюються Цивільним кодексом України, а зазначені статті ЖК УРСР регулюють це питання у випадку користування житлом в державному чи громадському житловому фонді.
Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп.
На підставі викладеного, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, статей 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України та керуючись статтями 3, 10, 11, 57-60, 209, 213-215, 218, 224, 228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житлом - будинком АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.