Номер провадження: 22-ц/785/3080/16
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Фальчука В.П., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання - Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю торгівельно-посередницької фірми «Успіх» про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2016 року,

встановила

05.08.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом про стягнення боргу, інфляції та 3% річних, а всього на суму 16816,179 грн., який обґрунтовує тим, що 29.03.2003 року уклав з відповідачем в особі директора Шаповалова О.О. договір позики на суму 8000 грн. на строк дії оренди торгівельної точки. Оскільки договір оренди не укладався з 15.08.2011 року і відповідач борг не повертає, звернувся з позовом до суду про захист своїх порушених прав..

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту передачі грошей відповідачу не відповідають встановленим обставинам справи. Також зазначив, що районним судом було порушено/неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема: ст.ст. 153, 374 та 375 ЦК УРСР, які діяли під час укладання спірного договору, ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України та не у повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо настання встановленого Договором позики строку/терміну повернення відповідачем отриманих від позивача грошових коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 23 травня 2003 року між позивачем та ТОВ ТПФ «Успіх» в особі директора Шаповалова А.А., на підставі вимог ст.374 ЦК УРСР був укладений письмовий договір позики, згідно умов якого позивач передає відповідачу на подальший розвиток гроші у розмірі 8000,00 грн., які зобов'язується повернути у строк по спливу строку дії договору оренди торгової точки (а.с.30).

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем був укладено договір позики, однак позивачем не надано доказів щодо передачі коштів, при цьому застосував ст. 640 ЦК України.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У той же час, згідно із п. 9 зазначених положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Отже, оскільки договір позики було укладено 29.05.2003 року, спір має вирішуватись на підставі Цивільний кодекс Української PCP від 18.07.1963 року.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній в належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Згідно із ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей, або рівну кількість речей того ж роду і якості. При цьому, договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Слід зазначити, що аналогічні положення зафіксовані у ст. 1046 ЦК України.

Тобто, враховуючи наведені вище норми законодавства, а отже реальний характер здійснювалося шляхом передачі відповідної суми грошових коштів від позивача до відповідача та, одночасно, підписання договору.

Колегія суддів зазначає, що обставини (факт) укладення Договору позики було встановлено судом та не було спростовано відповідачем.

Позивачем було подано позов про стягнення з відповідача грошових коштів (основної суми боргу за Договором позики, із урахуванням індексу інфляції, та відсотків за прострочення виконання грошові зобов'язань) у зв'язку із невиконанням відповідачем його грошових зобов'язань за договором позики, свої позовні вимоги позивач обґрунтовував, зокрема, тим, що 29.05.2003 року між позивачем та відповідач в потрібній формі (у письмовій формі, із одночасною передачею грошей) укладено договір позики зобов'язання за яким не виконуються відповідачем (після настання строку їх виконання).

Згідно умов договору позивач передає відповідачу на подальший розвиток (ринку) гроші в сумі 8000 грн. відповідач, у свою чергу, зобов'язується повернути позивачеві зазначену суму грошей після закінчення строку дії оренду торгівельної точки.?

16.08.2010 року між позивачем та відповідачем було останнього разу укладено договір №2 про надання торгівельного місць та надання послуг (пов'язаних із діяльністю на ринку). Копія цього договору міститься у матеріалах справи.

Строк вказаного договору про надання торгівельного місця закінчився 15.08.2011 року. Більш договорів щодо надання (оренди) торгівельних точок (місць) між позивачем та відповідачем не укладалося, що визнано сторонами, а тому відповідно ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Таким чином відповідач, виходячи з положень Договору позики, повинен був виконати свої зобов'язання щодо повернення грошей (позики) позивачеві у термін/строк до 15.07.2011 року.

Отже, Договір позики було укладено із дотриманням усіх вимог чинного на той час законодавств (зокрема, Договір позики укладено у письмовій формі із одночасною передачею грошей, підписаний сторонами та скріплено печаткою із найменуванням відповідача, із погодженням у тексті договору усі істотних умов цього договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні були укладатися угоди підприємств, установ та організацій із громадянами. Згідно із ст. 375 ЦК УРСР договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен був бути укладений у письмовій формі.

Згідно із ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає іншій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того роду і якості. При цьому, договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Будь-який договір позики має реальний характер, що з огляду я на положення ст. 374 ЦК УРСР, так і на норми ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України - означає, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й доказом факту передачі грошових коштів позичальнику.

Таке тлумачення вказаних норм матеріального права (ст. 374 ЦК УРСР, ст.ст. 1046 та 1047 ЦІ України) відображено, зокрема, у правовому висновку (правовій позиції) Верховного Суду України у спор щодо стягнення заборгованості за договором позики - викладеній у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № б-бЗцсІЗ.

При цьому, ані законодавство, чинне на момент підписання Договору позики та передачі грошей відповідачу (тобто укладення Договору позики), ані законодавство, чинне на момент настання строку/терміну повернення позики та звернення позивача до суду, не встановлювали та не встановлюють обов'язку позивача (як позикодавця) вимагати/одержувати від відповідача (як позичальника) будь-які інші додаткові (окрім самого договору позики) документи на підтвердження укладення договору позики, а отже й на підтвердження отримання відповідачем грошей.

Враховуючи встановлені обставини та керуючись зазначеними нормами права, колегія суддів дійшла висновку що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права, позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню, у зв'язку з чим, на підставі п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2016 року - скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю торгівельно-посередницької фірми «Успіх» про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю торгівельно-посередницької фірми «Успіх» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29.05.2009 року у сумі 16816,18 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: В.П. Фальчук

О.М.Таварткіладзе