У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: управління Держземагентства у Тячівському районі Закарпатської області, Державна інспекція сільського господарства Закарпатської області, про встановлення земельного сервітуту, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до договору купівлі продажу від 07 жовтня 1967 року вона разом з ОСОБА_7 придбали житловий будинок АДРЕСА_1 В подальшому АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1. З 1990 року затверджено передачу в експлуатацію будинку АДРЕСА_2 який межує з будинком № 5, земельна ділянка якого належить ОСОБА_5

Позивач вказує, що під'їзд до будинку АДРЕСА_2 вона може здійснити тільки через земельну ділянку ОСОБА_5 Дану обставину підтверджує листом Управління Держземагентства у Тячівському районі від 18 червня 2013 року, де зазначено що земельна ділянка ОСОБА_5 знаходиться на тому самому місці, де до її будинку зазначена під'їзна дорога.

Крім того, позивач зазначає, що за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державною інспекцією сільського господарства у Закарпатській області, яка проведена на підставі листа Тячівської районної державної адміністрації від 04 вересня 2012 року № 11-У, було встановлено що до будинку ОСОБА_4 передбачена під'їзна дорога.

ОСОБА_5 не дотримується вимог добросусідства та не дає можливості користуватись своєю земельною ділянкою для проходу та проїзду до будинку позивача.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 просила суд встановити земельний сервітут щодо земельної ділянки відповідача для визначення права проїзду до її будинку.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 403 ЦК України).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання меліорації, тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ст. 404 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із того, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 19 грудня 2014 року № СЕ-1-1-262/14 на момент огляду фактично існує дорога, яка відгалужується з АДРЕСА_1 та по якій можливий прохід та проїзд до будинку позивача.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_4 не повідомляла відповідачу про свій намір добровільно укласти договір про встановлення сервітуту.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено можливості встановлення для нього безоплатного земельного сервітуту, не наведено обґрунтованих доводів, у зв'язку з чим повинен бути встановлений саме безоплатний сервітут, не запропоновано чітких умов використання земельної ділянки, не подано відповідної документації щодо встановлення земельного сервітуту.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В. Маляренко

І.К. Парінова