Провадження №2/522/2400/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Домусчі Л.В.

при секретарі -Шевчик В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, КП «ЖКС «ФОНТАНСЬКИЙ» про визнання права на користування житловою площею, зобовязання укласти договір найму житлової площі,

Встановив:

ОСОБА_1 28.08.2015 року звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, КП ЖКС «Фонтанський», Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та просив визнати за ним право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_1; зобовязати укласти з ним договір найму житлової площі, а саме вищезгаданої квартири за адресою АДРЕСА_1.

Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він з народження і по теперішній час проживав за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач у спірній квартирі проживав разом зі своєю матірю ОСОБА_2 та був зареєстрований у вказаній квартир із 18.10.1983 р. по 02.07.1985 р., з 22.05.1987 р. по 03.12.1997 р., але був знятий з реєстраційного обліку у звязку з засудженням Приморським районним судом м. Одеси. Рішенням виконкому Приморської районної адміністрації народних депутатів №30 від 18.01.1985 року ОСОБА_2 (матері позивача) був відкритий особистий рахунок на вказану квартиру з правом укладання договору найма. Також це підтверджує розпорядження №191 від 21.02.1985 року виконкому Приморської районної адміністрації народних депутатів №30.

27.08.2008 року мати позивача ОСОБА_2 померла. На час смерті матері позивач відбував покарання та був звільнений лише 03.12.2010 року. Після смерті матері та звільнення позивача від відбування покарання ОСОБА_1 продовжує проживати у вказаній квартирі, яка є для нього єдиним та постійним місцем проживання. Однак, оскільки, позивач з народження проживав у спірній квартирі, разом з матірю вів спільне господарство, мав спільний бюджет та майно, але на теперішній час не зареєстрований у вказані квартирі, він як член сімї наймача звернувся до суду з відповідним позовом.

У судове засідання 04.02.2016 року зявився позивач, позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Обставини, викладенні у позові підтримав, та пояснив, що з дитинства мешкав у спірній квартирі, однак у звязку з засудження був знятий з реєстрації. За розпорядженням виконкому Приморської районної ради народних депутатів особовий рахунок на квартиру був відкритий на імя його матері. Під час відбування позивачем покарання його мати померла. Звільнившись від відбування покарання, він повернувся та проживає у спірній квартирі, на теперішній день разом з ним мешкає його жінка та вже народилась дитина. Він як єдиний член наймача (його мати ОСОБА_2С.) неодноразово звертався із заявами про його реєстрацію у квартирі, однак йому було відмовлено, переоформити особовий рахунок на своє імя він також не має можливості.

У судове засідання зявився представник ОМР ОСОБА_3 який заперечував проти задоволення позову, просив відмовити та пояснив, що укладати договори найму уповноважена Приморська районна адміністрація, та тільки на підставі розпорядження ПРА ОМР може бути укладено відповідний договір найму житлового приміщення. Тому в частині позовних вимог до Одеської міської ради просив відмовити.

Представники КП ЖКС «Фонтанський» та ПРА ОМР у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, які брали участь у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що Розпорядженням №191 від 21.02.1985 року на підставі рішення виконкому Приморської районної ради народних депутатів №30 було відкрито особовий рахунок на імя ОСОБА_2 на житлову площу з 2-х кімнат пл..18,67 кв.м. за адресою м.Одеса 2-й Водопровідний провул., б.№ 2 кв.№ (14) 17. раніше відкритий особовий рахунок на ОСОБА_4 (кв.№14) закрити.(а.с.9).

27.07.2008 року ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №092901 (а.с.10).

Відповідно до довідки дільниці № 13 КП ЖКС „Фонтанський від 02.10.2008 р. вбачається що за адресою АДРЕСА_2 була зареєстрована ОСОБА_2 з 25.12.1980 р. по день смерті 27.07.2008 р. На вказаній площі також мешкав її син ОСОБА_1, який був зареєстрований в спірній квартирі з 18.10.1983 р. по 02.07.1985 р. та з 22.05.1987 р. по 03.12.1997 р. Знятий з реєстрації у звязку з судимістю від 17.05.1997 р. (а.с.7).

Довідкою дільниці № 13 КП ЖКС „Фонтанський від 03.10.2011 р. також підтверджується, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, з 22.05.1987 р. по 03.12.1997 р. (а.с.8). Спільне проживання позивача разом з матірю у спірній квартирі підтверджується також Актом комісії дільниці № 13 КП ЖКС «Фонтанський» від 10.11.2011 року (а.с.12).

Отже, судом встановлено, що позивач був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, де мешкав разом зі своєю матірю ОСОБА_2 та 03.12.1997 р. був знятий з реєстраційного обліку у звязку з засудженням Приморським районним судом м. Одеси.

Згідно довідки про звільнення серії ОДС №06464 (а.с.11) встановлено що позивач відбував покарання в Одеській виправній колонії №14 Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області з 03.11.2005 року по 03.12.2010 року та був звільнений після закінчення строку. Та згідно пояснень позивача після звільнення він повернувся та проживає у вищезгаданій квартирі за адресою АДРЕСА_2. Мешканці будинку №2 по 2-му Водопровідному провулку в м. Одесі звертались до начальника КП ЖКС «Фонтанський» з заявою про надання дозволу на реєстрацію позивача у згаданій квартирі та переведення особового рахунку на імя позивача ОСОБА_1 що підтверджується копією заяви на імя начальника від 10.11.2011р. (а.с. 13).

Однак, до теперішнього часу позивач у спірній квартирі не зареєстрований.

Крім того судом встановлено , що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2012 року (справа №1522/12407/11, головуючий суддя Загороднюк В.І.). у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про проведення реєстрації та вселення відмовлено (а.с.24-25). При цьому суд зазначив що оскільки за позивачем не визнано право користування спірною квартирою, тому його вимоги не підлягають задоволенню. позивачу слід звернутися до суду з позовом про визнання права користування вказаною квартирою і лише у випадку визнання за ним такого права це буде підставою для здійснення його реєстрації за вказаною адресою і переведення особового рахунку на його імя.

Україну проголошено соціальною, правовою державою, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини визначено головним обовязком держави.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Обєднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).

Зазначене право наведено в пункті 31 частини I та конкретизовано у статті 31 частини II Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року (далі Хартія), ратифікованої Законом України „Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 14 вересня 2006 року № 137V. Відповідно до статті 31 частини II Хартії держави зобовязуються вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня; встановлювати на житло ціни, доступні для малозабезпечених осіб.

Відповідно до статей 4 - 6 ЖК державний житловий фонд включає в себе жилі будинки (закінчені будівництвом і здані в експлуатацію) та жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян.

У відповідності до ст.. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Стаття 311 Цивільного кодексу України встановлює, що житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст.. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. ст. 64, 65 ЖК наймач та члени його сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду.

Виходячи з аналізу змісту у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами передбачено ст.. 71 ЖК України. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, встановлено у ст.. 72 ЖК України та в редакції від 1993 року та із змінами передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до них належить, зокрема, визнання права.

Зважаючи, що позивач є рідним сином померлої ОСОБА_2, на імя якої за розпорядженням №191 від 21.02.1985 року на підставі рішення виконкому Приморської районної ради народних депутатів №30 було відкрито особовий рахунок, проживав з матірю з дитинства та вів спільне господарство у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1, був зареєстрований у даній квартирі, та продовжує там проживати з кінця 2010р. , одружився та має дитину ОСОБА_5, 05.06.2015р.н., суд приходить до висновку, що позивач відноситься до членів сім'ї наймача у відповідності до положень ст.. 64 ЖК України.

До теперішнього часу рішення суду про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою, судом не винесено. Останній після звільнення від відбування покарання повернувся та продовжує мешкати у спірній квартирі, яка є єдиним та постійним місцем його мешкання, відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для відмови у визнанні права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, у звязку з чим суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право користування квартирою за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобовязаний після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 33 Конституції України передбачено свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475,97-ВР (далі Конвенція),кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки абоекономічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України.

З урахування вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання за ним право користування квартирою за адресою АДРЕСА_2, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобовязання КП «ЖКС «Фонтанський» укласти з ним договір найму житлової площі квартири квартирою за адресою АДРЕСА_2, суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні на підставі наступного.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного та суспільного житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї або кількох кімнат.

Відповідно до ст. 16 Житлового кодексу України, до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення.

Житлові відносини породжує саме ордер, а не рішення, за яким його надали. З такого рішення у виконавчого органу ради і громадянина ніяких правових зобов'язань не виникає. Окрім того, громадянин, лише на підставі такого рішення, не вправі вимагати здійснення будь-яких дій щодо надання йому приміщення, вказаного в останньому.

При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що підстав щодо зобовязання укласти з позивачем відповідного договору найму житлової площі не встановлено, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того як вже зазначалося в рішення суду від 08.06.2012р. таке рішення суду буде підставою для здійснення за вказаною адресою його реєстрації та переведення особового рахунку на його імя.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та законності предявлених позовних вимог ОСОБА_1, у звязку з чим вважає за можливе частково задовольнити позов.

На підставі викладеного, керуючись ст..1.3,10,11,15,60, 61,88,ч.2 ст.169, 208-209,212-215,218 ЦПК України, ст..ст.6,9, 13,14.15,18,24,50,61,63,64,65, п.7 ч.3 ст.71,191 ЖК України, ст..ст.15,16, ЦК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.,суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, КП «ЖКС «ФОНТАНСЬКИЙ» про визнання права на користування житловою площею, зобовязання укласти договір найму житлової площі задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право користування на житлову площу, а саме на квартиру АДРЕСА_3, , яка складається з 2- кімнат пл..18,67 кв.м.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

04.02.2016