АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/749/16 Головуючий 1 інстанції - Боговський Д.Є.
Категорія договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Гребенщикової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 В»ячеславівни, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 В»ячеслав Володимирович, про визнання правочинів недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уточнивши який, просила про визнання частково недійсним договору дарування від 23 квітня 2008 року згідно якого вона подарувала відповідачу ОСОБА_2 ? частину належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що такий правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини й спірний договір є фіктивним. Також просила визнати недійсним договір купівлі- продажу від 17 листопада 2014 року вказаної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зазначаючи також про фіктивність такого договору, невідповідність його чинному законодавству та такого, що порушує її права власника.

ОСОБА_3 заперечуючи проти позову, звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17 листопада 2014 року він є власником даного житлового приміщення. У звязку з тим що на даний час відсутні правові підстави у ОСОБА_1 для користування даним приміщенням та з метою усунення перешкод у користування житловим приміщенням просив її виселити.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року вищезазначені позови обєднанні в одне провадження.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 належною йому на праві власності квартирою № 108 в будинку № 8а по вулиці Танкопії у місті Харкові, шляхом виселення з вказаної квартири ОСОБА_1 Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необгрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує та те, що підставою для укладення договору було отримання матеріальної допомоги на операцію, що підтверджується наданими медичними довідками.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 належну їй на праві власності ? частину квартири АДРЕСА_2. Поновлено реєстрацію права власності на зазначену частку за ОСОБА_1

Визнано недійсним в ? частині договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 17 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

На вказане рішення апеляційного суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, просив рішення апеляційного суду скасувати, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд.

Тобто наразі розглядається апеляційна скарга ОСОБА_1Д на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_1 з квартири №-108 по вул. Танкопія, 8-а в м. Харкові та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою за основними позовними вимогами не доведені обставини укладання правочину під впливом тяжкої обставини на невигідних для неї умовах.

Судова колегія знаходить вказаний висновок обгрунтованим, відповідаючим обставинам справи та вимогам закону.

Судовим розглядом та матеріалами справи встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 14 травня 1996 року належала ? частина квартири АДРЕСА_3, інша частина вказаної квартири належала ОСОБА_5

23 квітня 2008 року ПН ХМНО ОСОБА_6 посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_1 В»ячеслав Володимирович передали у власність безоплатно неповнолітній ОСОБА_2 В»ячеславівні квартиру АДРЕСА_4.

Пунктом 4 даного договору засвідчено, що сторонам договору, в тому числі і ОСОБА_1 нотаріусом розяснені вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину.

Сторони також підтвердили, і це засвідчено нотаріусом, що даний договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України.

Оспорюваний договір підписаний сторонами особисто, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 1605.

Своє право власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_2 зареєструвала в КП «ХМБТІ» 19.05.2008, реєстраційний № 22697263.

17 листопада 2014 року ПН ХМНО ОСОБА_7 посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_4.

Пунктом 4 даного договору засвідченого, продаж предмету договору вчинено за домовленістю сторін, ОСОБА_2 отримала грошову суму ще до підписання вказаного договору, підписанням цього договору сторони засвідчили відсутність претензій майнового характеру, що стосувалися б питань оплати в договорі.

Пунктом 15 даного договору засвідчено, що сторонам розяснені права та обовязки за цим договором, правові наслідки укладеного правочину.

Оспорюваний договір підписаний сторонами особисто, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2841.

Згідно довідки дільниці № 23 КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сімї та прописку від 21.10.2014 за № 3727, в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

ОСОБА_1 стверджує, що договір дарування квартири АДРЕСА_6 був вчинений нею під впливом тяжкої обставини, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, не відповідав її вільному волевиявленню, а тому має бути визнаний судом недійсним.

За нормами ч. З ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, а саме правочину не може суперечити Цивільно-процесуальному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Статтею 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як визначено у ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає іншій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, що передбачено ст. 722 ЦК України.

Враховуючи, що обдаровувана ОСОБА_2 вчинила відповідні дії щодо прийняття дарунку, в тому числі і зареєструвала своє право власності на дарунок - нерухоме майно у встановленому законом порядку, відсутні підстави вважати оспорюваний договір дарування фіктивним.

Водночас ані позивачем ОСОБА_1, ані її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 на час укладення правочину будь-якої тяжкої обставини, що змусило її на невигідних для неї умовах подарувати частину у праві власності на квартиру своїй неповнолітній онуці, що, на думку позивача, мало вирішити її фінансові труднощі.

Також позивач ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі- продажу від 17 листопада 2014 року вказаної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зазначаючи також про фіктивність такого договору, невідповідність його чинному законодавству та такого, що порушує її права власника. При цьому позивач зазначає, що сторони мали на меті інші цілі, даний договір спрямований лише на порушення її конституційних прав та свобод, однак жодних доказів цього суду не надано та у судовому засіданні не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду Україні 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власника майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, в добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_1 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Між тим, позивач ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі- продажу вказаної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на фіктивність такого договору, невідповідність його чинному законодавству та такого, що порушує її права власника.

В зв»язку з наведеним суд першої інстанції обгрунтовано визнав, що ОСОБА_1 не надано суду жодних належних та допустимих доказів того що оспорювані правочини вчинені із порушенням норм діючого законодавства, при їх укладенні не додержані вимоги, визначені ст. 203 ЦК України, відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів дарування від 23.04.2008 та купівлі-продажу від 17.11.2014 недійсними.

Також суд першої інстанції правильно визнав, що позовні вимоги ОСОБА_3, про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку(квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обовязки наймодавця і наймача та інші умови найму,

ОСОБА_3 як власник житлового приміщення не укладав із ОСОБА_1 договорів найму житлового приміщення.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Цивільний кодекс України містить норму, яка визначає підстави для втрати особою права користування житловим приміщенням в разі відсутності цієї особи без поважних причин.

Так, відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, як встановлено судом, ОСОБА_1 не є членом сімї власника житлового приміщення.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тому судом першої інстанції обґрунтовано усунені перешкоди у користуванні ОСОБА_3 спірною квартирою шляхом виселення з вказаної квартири ОСОБА_1

В зв»язку з наведеним колегією суддів не встановлено таких порушень норм процесуального та матеріального права, які могли стати підставою відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України для перегляду рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає. Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: