У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Нова інформація», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою її представником - ОСОБА_7, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він є суддею Рівненського міського суду Рівненської області, обіймав посаду голови даного суду. У випуску журналу «Країна» за грудень 2014 року НОМЕР_1, у статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_6 під час надання інтерв'ю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було оприлюднено інформацію стосовно нього, яка є неправдивою, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Його звинуватили у низьких моральних якостях та фактично у вчиненні правопорушень, за які передбачена кримінальна відповідальність. Крім того, вищезазначена інформація була поширена серед необмеженого кола людей, що спричинило йому моральні страждання.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив визнати такою, що не відповідає дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену у друкованому засобі масової інформації у випуску журналу «Країна» за грудень 2014 року НОМЕР_1 на сторінці 24 та в його електронній версії у мережі Інтернет у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме: «…Голова Рівненського міського суду ОСОБА_8 знову з'явився на горизонті. А в нього люди без вини по п'ять років сиділи. Доходило до маразму: під час чергового закордонного вояжу замість нього водій слухав справи. Добре почувався, бо його рідний брат працював у Генпрокуратурі. Попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки. Суспільство піднялося. Був скандал. Губернатор РівненщиниОСОБА_9, однокласник судді ОСОБА_8, особисто приїжджав до ОСОБА_2. Запевняв, що ОСОБА_8 відданий Партії регіонів. ОСОБА_10 обіцяв людям, що ОСОБА_3 звільнять. У сейфі в Адміністрації президента лежала його заява на звільнення про всяк випадок, і навіть ручка. У разі чого - тільки дату поставити. ОСОБА_3 не лише досі працює - нещодавно його обрали членом Ради судів…» з підзаголовком - «ОСОБА_8 попався на тому що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки»; зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Нова інформація» (далі - ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація») спростувати зазначену недостовірну інформацію про нього шляхом опублікування у запланованому найближчому випуску засобу масової інформації - журналі «Країна», у тому числі і його електронній версії у мережі Інтернет, тим самим шрифтом, на тому самому місці шпальти, де містилась дана стаття, під заголовком «Спростування» резолютивної частини рішення суду, прийнятої за результатами розгляду даної справи; стягнути з ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація», ОСОБА_4, ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн з кожного, а з ОСОБА_6 45 900 грн моральної шкоди, зазначаючи, що поширена недостовірна інформація про нього принизила його честь, гідність, ділову репутацію та спричинила моральні страждання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недостовірною, такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену відносно нього ОСОБА_6 у наданому нею інтерв'ю ОСОБА_4, ОСОБА_5, опублікованому в журналі «Країна» у випуску НОМЕР_1 за грудень 2014 року на сторонці 24 та в його електронній версії в мережі Інтернет, у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме: «…А в нього люди без вини по п'ять років сиділи. Доходило до маразму: під час чергового закордонного вояжу замість нього водій слухав справи. Добре почувався, бо його рідний брат працював у Генпрокуратурі. Попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки. Суспільство піднялося. Був скандал. Губернатор Рівненщини ОСОБА_9, однокласник судді ОСОБА_8, особисто приїжджав до ОСОБА_2. Запевняв, що ОСОБА_8 відданий Партії регіонів. ОСОБА_10 обіцяв людям, що ОСОБА_3 звільнять. У сейфі в Адміністрації президента лежала його заява на звільнення про всяк випадок, і навіть ручка. У разі чого - тільки дату поставити. ОСОБА_3 не лише досі працює - нещодавно його обрали членом Ради суддів…» з підзаголовком - «ОСОБА_8 попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки».

Зобов'язано ОСОБА_6 спростувати поширену нею стосовно ОСОБА_3 в наданому нею інтерв'ю ОСОБА_4, ОСОБА_5, опублікованому в журналі «Країна» у випуску НОМЕР_1 за грудень 2014 року на сторонці 24 та в його електронній версії в мережі Інтернет, у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», недостовірну інформацію, а саме: «…А в нього люди без вини по п'ять років сиділи. Доходило до маразму: під час чергового закордонного вояжу замість нього водій слухав справи. Добре почувався, бо його рідний брат працював у Генпрокуратурі. Попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки. Суспільство піднялося. Був скандал. Губернатор Рівненщини ОСОБА_9, однокласник судді ОСОБА_8, особисто приїжджав до ОСОБА_2. Запевняв, що ОСОБА_8 відданий Партії регіонів. ОСОБА_10 обіцяв людям, що ОСОБА_3 звільнять. У сейфі в Адміністрації президента лежала його заява на звільнення про всяк випадок, і навіть ручка. У разі чого - тільки дату поставити. ОСОБА_3 не лише досі працює - нещодавно його обрали членом Ради суддів…» з підзаголовком - «ОСОБА_8 попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки», шляхом опублікування за власний рахунок у друкованому засобі масової інформації в журналі «Країна», тим же шрифтом, на тому ж місці шпальти, де містилась стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» та в його електронній версії в мережі Інтернет резолютивної частини рішення суду під заголовком «Спростування», протягом 30 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, зобов'язавши ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація» надати ОСОБА_6 шпальту у друкованому засобі масової інформації в журналі «Країна» для спростування поширеної недостовірної інформації у вказаний у рішенні спосіб. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року рішення районного суду змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недостовірною і такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_3 інформацію, поширену в інтерв'ю, наданому ОСОБА_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_5, опублікованому в журналі «Країна» у випуску НОМЕР_1 за грудень 2014 року на сторонці 24 та в його електронній версії в мережі Інтернет, у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме: «…А в нього люди без вини по п'ять років сиділи. Доходило до маразму: під час чергового закордонного вояжу замість нього водій слухав справи. Попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки.» з підзаголовком - «ОСОБА_8 попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки». Зобов'язано ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація» у найближчому запланованому випуску журналу «Країна» спростувати інформацію стосовно ОСОБА_3, поширену в журналі «Країна» у випуску НОМЕР_1 за грудень 2014 року на сторонці 24 та в його електронній версії в мережі Інтернет, у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме: «…А в нього люди без вини по п'ять років сиділи. Доходило до маразму: під час чергового закордонного вояжу замість нього водій слухав справи. Попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки.» з підзаголовком - «ОСОБА_8 попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки». В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Судові рішення в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову, у тому числі щодо відшкодування моральної шкоди, не оскаржуються, тому в касаційному порядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що викладена ОСОБА_6 під час інтерв'ю інформація та її опублікування стосовно позивача є недостовірною та такою що порушує права, свободи, порочить його честь і гідність та ділову репутацію, оскільки він звинувачувався у вчиненні кримінально караних діянь, систематичних і грубих порушеннях присяги судді при відправленні правосуддя, а також вчиненню ним, його родичами злочинів у службовій діяльності та проти правосуддя.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду по суті, а, змінюючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що частина поширеної інформації містить відомості про інших осіб, а також є оціночним судженням, що не підлягають спростуванню. Вказав про те, що районний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки головний редактор журналу «Країна» не може виступати у спірних правовідносинах від себе особисто, тому спростування недостовірної інформації покладено на друкований засіб масової інформації - журнал «Країна».

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційноїінстанції не відповідає.

Судом установлено, що у друкованому засобі масової інформації - журналі «Країна», випуск НОМЕР_1 за грудень 2014 року, на сторінці 24 та в його електронній версії в мережі Інтернет (НОМЕР_2), у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», ОСОБА_11 під час надання інтерв'ю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було поширено та розповсюджено наступну інформацію, а саме: «...Голова Рівненського міського суду ОСОБА_8 знову з'явився на горизонті. А в нього люди без вини по п'ять років сиділи. Доходило до маразму: під час чергового закордонного вояжу замість нього водій слухав справи. Добре почувався, бо його рідній брат працював у Генпрокуратурі. Попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки. Суспільство піднялося, був скандал. Губернатор Рівненщини ОСОБА_9, однокласник судді ОСОБА_8, особисто приїжджав до ОСОБА_2. Запевняв, що ОСОБА_8 відданий Партії регіонів. ОСОБА_10 обіцяв людям, що ОСОБА_3 звільнять. У сейфі в Адміністрації президента лежала його заява на звільнення про всяк випадок, і навіть ручка. У разі чого - тільки дату поставити. ОСОБА_3 не лише досі працює - нещодавно його обрали членом Ради суддів...» з підзаголовком - «ОСОБА_8 попався на тому що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки»;

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року по цивільній справі № 2-2730/11, яке було змінено в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_13, Львівської обласної організації Партії захисників Вітчизни, треті особи: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, Партія захисників Вітчизни, про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування публічної неправдивої інформації та стягнення завданої моральної шкоди, було визнано такими, що не відповідають дійсності наступні відомості: «За роки свого перебування на посаді голови суду ОСОБА_8 здобув собі високих покровителів у Києві, які взяли на себе сміливість захищати його беззаконня.»; «Якщо вони підтримують так завзято особу, яка ... відмиває від криміналу батька-педофіла, то про яку совість і мораль цих людей можна вести мову.»; «Голова суду перебуває тижнями за кордоном, а по документам сидить на посаді і навіть виносить ухвали, та ще й за це отримує зарплатню.»; «Понад рік особистий водій ОСОБА_3 - ОСОБА_19 за особистим розпорядженням шефа сидів у суддівському кріслі і старанно «штампував» рішення. І більшість громадян, яких скерували до псевдо судді в кабінет, навіть і припустити не могли, що потрапили в денисюківський лохотрон.»; «...суддівський корпус на чолі з «правдолюбом» ОСОБА_3 став на захист педофіла...».

Вказавши на зазначену вище поширену про ОСОБА_3 інформацію, формально переписавши її та норми права, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 57-59, 212-214, 303, 315, 316 ЦПК України, частково скасувавши рішення та відмовивши у позові щодо спростування певної інформації, не дослідив іншу інформацію, взагалі не оцінив надані відповідачами докази як про те, що поширена інформація або відповідає дійсності, або є оціночним судженням автора про особу позивача.

Відхиляючи в цій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, апеляційний суд у порушення вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України взагалі не зазначив мотивів її відхилення.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Беручи до уваги зазначені конституційні та конвенційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно з ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд, ухвалюючи власне рішення, не оцінив надані ОСОБА_6, автором інтерв'ю, докази про систематичне затягування ОСОБА_3 розгляду справ, а саме: рішенню кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Житомирського апеляційного округу у складі від 4 липня 2005 року, у якому встановлено перелік справ; довідку від 10 квітня 2009 року про результати вивчення та перевірки кримінальної справи № 1/1102-02, згідно якої встановлено, що внаслідок умисних дій позивача громадянин ОСОБА_20 безпідставно утримувався під вартою більше ніж 2 місяці; рішенню колегії Генеральної прокуратури України від 29 листопада 2005 року, згідно якого встановлено, що у Рівненському міському суді роками ігноруються вимоги закону щодо строків розгляду справ; факту істотного порушення процесуального законодавства та затягування розгляду справ тим, що ОСОБА_3 розглядав цивільну справу за позовом ОСОБА_21, у якій він постановив ухвалу про зупинення розгляду справи, внаслідок чого розгляд справи затягнувся на 14 років.

Визнаючи недостовірною інформацію ОСОБА_6: «…Доходило до маразму. Під час чергового закордонного вояжу замість нього водій слухав справи…» апеляційний суд у порушення положень п. 4 ст. 129 Конституції України, вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України про те, що суд повинен сприяти стороні процесу у змагальності та наданні нею суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості не звернув уваги на те, що на підтвердження цієї інформації відповідачем було заявлено клопотання про виклик та допит у якості свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23, а згідно з довідкою від 10 квітня 2009 року про результати вивчення та перевірки справи № 3-10113/02 встановлений факт того, що постанову по вказаній справі підписано не суддею ОСОБА_3. і при цьому у ній існує дві різні постанови від 24 липня 2002 року та від 19 липня 2002 року з протилежним змістом, що, на думку ОСОБА_6, свідчить про виконання його обов'язків сторонньою особою.

Визнаючи недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_6, «…Попався на тому, що випустив ґвалтівника 8-річної дівчинки…», суд не дослідив та не надав правової оцінки наданим нею доказам, а саме депутатським зверненням ОСОБА_24 до ОСОБА_6 від 4 червня 2009 року та від 14 липня 2009 року; ОСОБА_24 до начальника управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області ОСОБА_12 від 2 червня 2009 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції,у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, а, отже, його висновки ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

В.А.Черненко