Провадження № 2/263/64/2016
Справа № 263/9917/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Скрипниченко Т.І., при секретарі Марцині Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договрорм іпотеки. В обгрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договор іпотеки від 15.12.2008 року із змінами від 11.03.2009 року та 02.04.2010 року про передачу в іпотеку квартири відповідача № 67 в б. 17б по вул.Зелинського у м.Маріуполі із строком повернення позики до 02.10.2010 року, у звязку з невиконанням договору іпотеки у рахунок погашення боргу право власності на квартиру переходе від вдповідача до позивача. Відповідач повинен повернути борг у сумі 460000 грн., проценти складають 2990000 грн. за період з 02.04.2010 року по 02.09.2015 року, інфляційні складають 397440 грн., 3% річних 69000 грн., пеня 4128500 грн., а всього 8046940 грн. Оскільки відповідач частково сплачувала борг, розписки про сплату перебувають у відповідача, тому позивач зменшує борг до 7800000 грн. Договір іпотеки та зміни до нього були зареєстровані в Державному реєстрі іпотек, але 19.05.2012 року нотаріусом було здійснено записи про вилучення записів про передачу квартири в іпотеку на підставі заяви позивача про проведення з боку відповідача повного розрахунку, заяви позивача про вилучення обтяжень об'єкту нерухомого майна та повідомлення позивача про виключення запису з Державного реєстру від 19.05.2012 року. Зазначені заяви та повідомлення позивач просить визнати недійсними, оскільки були складені ним без його волевиявлення під погрозами та примусом. З цього питання він звертався до органів міліції, якими порушено кримінальне провадження за фактом викрадення позивача та проводиться досудове розслідування. Також просив визнати за ним право власності на квартиру у рахунок погашння боргу за догвором від 02.10.2010 року.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що договір від 02.04.2010 року є самостійним договором та не має в собі складових від сум позики за попередніми догворами, новий договір на суму позики 460000 грн. було приєднано до договору іпотеки. Фактично борг не повернуто, тому до нього повинно перейти право власності на квартиру по іпотеці. Заяви про скасування іпотеки на квартиру є недійсними, оскільки його було викрадено та під примусом погроз складено заяви про скасування іпотеки та виключення відомостей з реєстру іпотек, хоча фактично відповдач з ним не розрахувалася. За цим фактом проводиться досудове розслідування, слідство не закінчене. Крім того вважає, що зазначені заяви є недійсними, оскільки при проведенні повного розрахунку він повинен був повернути розписку про отримання боргу відповідачу та документи про право власності на квартиру, але зазначені документи по цей час в оригіналах перебувають у нього, що підтверджує відсутність погашення боргу та недійсність скасування іпотеки. Крім того за рішеннм суду від 29.09.2015 року з відповідача на його користь стягнуто суму боргу у сумі 460000 грн. за догвором

від 02.04.2010 року, що спростовує доводи відповідача про погашення боргу. Просив визнати недійсним зазначені заяви, вважав, що підстави для визнання за ним права власності на квартиру за договором іпотеки відсутні, але наполягав на цих вимогах.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що з боку відповідача виконані усі боргові обовязки за договором позики. Відповідач отримувала у борг суми позики від позивача, борг збільшувався та осотаточно склав 460000 грн. При отриманні первісної суми 15.12.2008 року було складено договір іпотеки, 11.03.2009 року додатково отримано суму у борг та загальний борг склав 210000 грн., 02.04.2010 року ще додаткова сума була передана у борг позивачем та остаточно сума боргу склала 460000 грн., яка охоплює попередні суми боргу, а не є окремою, як зазначає позивач. Боргові зобов'язання з боку відповідача були виконані, тому позивач скасував іпотеку на квартиру. Ніякого насилля з боку відповідача не мало місця, доказів цьому не надано, просив у задоволенні позову відмовити. Також просив застосувати сроки позовної давності до позовних вимог, оскільки строки звернення до суду сплинули.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є приватним нотаріусом, до неї звернулася ОСОБА_3 з питання розрахунку із позивачем та виключення запису з Державного реєстру іпотек, зазначила, що ОСОБА_1 повинні скоро привезти до нотаріальної контори. Позивач прийшов до контори у незвичайному вигляді, був лохматий та не був одягнутий, як звичайно, замість костюма був у спортивних штанях. Вона запитала, чи все у нього у порядку, він відповів, що все гаразд, вона оформила відповідні документи, на її питанні він відповів, що документи підписує добровільно, тому відмовити у оформленні документів вона не могла, внесла записи до реєстру, нотаріальні дії не зупиняла, оскільки більше нічого підозрілого не виявила. Після виконання нотарільних дій зателефонувала до ОСОБА_1 перепитати що відбувалося, останній зазначив, що його примусили приїхати до контори.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона гуляла із дітьми біля нотконтори. Зустріла ОСОБА_3, яка їй сказала, що позичала грощі у ОСОБА_1 та оформлювала іпотеку. Потім побачила двох чоловіків, які вийшли з автомобілю та потім вийшов ОСОБА_1, який був одягнутий у домашній костюм, так він ніколи не ходив, вважає, що до нотаріуса його привезли силою. Вона заходила до нотаріуса у кабінет, бачила, як у нотаріуса він тримався за живіт, синців та пошкоджень не бачила. Після нотаріуса посадила ОСОБА_7 до таксі, де він сказав, що його били.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він бачив, як у його дворі якісь чоловіки допомогли якомусь чоловікові сісти до автомобілю та закрили за ним двері, що йому вдалося незвичайним, міліцію не викликав.

Заслухавши сторони, свідків, суд приходить до наступного.

Вимогами статей 11 і 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту порушених цивільних прав є відновлення становища, яке існувало до порушення.

У відповідності із положеннями ст.ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний

правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, що передбачено ст. 236 ЦК України.

За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до договору іпотеки від 15.12.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідченого, забезпечено виконання зобовязання, яке виникло у відповідача на підставі договору позики грошей від 15.12.2008 року у сумі 204000 грн., укладеного у простій письмовій формі основного договору та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені у майбутньому та передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, іпотекодежателем виступає позивач ОСОБА_1 За додатковим договором від 11.03.2009 року , нотаріально посвідченого, до договору іпотеки , який укладено між позивачем та відповідачем, забезпечено виконання зобов'язання відповідача за договором позики у сумі 210000 грн.

Також відповідно до додаткового договору між позивачем та відповідачем, укладеного 02.04.2010 року, нотаріально посвідченого, до договору іпотеки , забезпечено виконання зобов'язання відповідача за договором позики у сумі 460000 грн.

Крім того позивачем суду надано договір, укладений між ним та відповачем у простій письмовій формі від 02.04.2010 року, про позику відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 460000 грн. під заставу кв. 67 у б. 17б по вул.Зелинського у м.Маріуполі. Позивачем зазначено, що саме за цим договором було укладено додатковий договір до договору іпотеки та зазначена сума позики є окремою сумою та не включає у себе раніше отримані грошові кошти відповідачем.

Представником відповідача суду надані розписки на підтвердження повернення позики ОСОБА_3 ОСОБА_9 на загальну суму 156800 грн., що не заперечується позивачем.

Згідно заяви від імені ОСОБА_1 від 19.05.201 року, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_5, зазначено, що позивач без будь-якого примусу цією заявою стверджує, що ОСОБА_3 здійснила повний розрахунок згідно договору іпотеки, нотаріально посвідченого 15.12.2008 року.

Відповідно до повідомлення про виключення запису з Державного реєстру іпотек від 19.05.2012 року. ОСОБА_1 подане таке повідомлення на підставі заяви про повний розрахунок та 19.05.2012 року ОСОБА_1 подано заяву про вилучення обтяження об'єкта нерухомого майна на підставі заяви про повний розрахунок.

Однією із вимог позивача є визнання недійсними його заяви, нотаріально посвідченої, проведення з боку відповідача повного розрахунку, заяви позивача про вилучення обтяжень об'єкту нерухомого майна та повідомлення позивача про виключення запису з Державного реєстру від 19.05.2012 року. Підставами для визнання їх недійсними позивач зазначає, що вони виконані під застосуванням насилля до нього проти його волі та тим, що розписка та правовстановлюючі документи за договром позики та іпотеки залишилися у нього на руках, що спростовує виконання зобов'язань з боку відповідача.

Відповдно до вимог ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини , За ст. 43 Закону не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 44 цього Закону під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину дійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння торонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства.

В судовому засіданні позивачем не надано доказів щодо застосування насилля відносно нього з боку відповідача та ким саме таке насилля застосоване під час складання заяви. Пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_6 грунтуються лише на поясненнях самого позивача зі слів ОСОБА_1 Нотаріус у судовому засіданні пояснила, що під час вчинення нею нотаріальних дій по оформленню заяв та повідомлення від імені позивача нею не було виявлено перешкод для вчинення таких дій.

Відповідно до наведених вимог Закону України «Про нотаріат» нотаріус при наявності сумніву, що особа діє під впливом насильства, повинен відмовити у вчиненні нотаріальних дій. Як зазначила нотаріус у судовому засіданні таких сумнівів під час посвідчення нею документів не виникло.

Посилання позивача на залишення у нього розписки та правовстановлючих документів, як підстави визнання заяв та повідомлення недійсними, суд не приймає до уваги, оскільки наведеними вимогами законодавства передбачені підставі для визнання правочинів недійсними та наявність зазначених документів у позивача не є підставами недійсності оспорюваних заяв та повідомлення.

Відповідно до досліджених матеріалів кримінального провадження № 0005133 за фактом викрадення ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, судом встановлено, що провадження почате 26.12.2014 року, відмітки про закінчення не має. Згідно витягу з ЄРДР відомості внесено 26.12.2014 року за заявою ОСОБА_1, фабула злочину зазначена, як викрадення особи.

28.05.2012 року постановою відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України. 20.11.2014 року постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя зазначена постанова скасована та матеріали справи направлені до Жовтнеого РО МГУ УМВД України в Донецькій області.

В ході досудового розслідування допитані свідки ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_6

Відповідно до судово-медичного дослідження ОСОБА_1 від 21.05.2012 року виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до легких синці обох плечей, садно лівої гомілки, які могли бути заподіяні дією тупих предметів можливо в строк, на який посилається оглянутий.

Матеріали кримінального провадження містять вказівки прокурора та план слідчих дій. Рапорт від 30.07.2015 року містить інформацію, що встановити свідків не вдалося можливим. Інформації про підозрювану особу не містить, остаточне рішення не прийнято.

Таким чином, згідно зазначеного кримінального провадження на цей час не встановлено осіб, які вчинили викрадення ОСОБА_7 та не міститься відомостей щодо вчинення насилля на ОСОБА_1 під час складання оскаржуваних документів, посвідчених нотаріусом.

Згідно з розясненнями, що містяться в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони

правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Враховуючі наведені вимоги законодавства та проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки вимоги про визнання права власності на квартиру № 67 в б. 17б по вул.Зелинського у м.Маріуполі у звязку з невиконанням договору іпотеки у рахунок погашення боргу є похідними від визнання заяви позивача про проведення з боку відповідача повного розрахунку, заяви позивача про вилучення обтяжень обєкту нерухомого майна та повідомлення позивача про виключення запису з Державного реєстру від 19.05.2012 року недійсними, то для задоволення цих вимог також відсутні підстави.

Крім того суд приходить до висновку щодо застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки відповідачем надано таку заяву суду.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач зазначає, що 19.05.2012 року ним були складені заяви, які він оспорює, під тиском насилля, тобто з зазначеного часу у позивача виникло право на позов, із позовом позивач звернувся до суду лише 20.08.2015 року, тобто більше ніж через три роки. Клопотань щодо поновлення строку звернення до суду не надав. За таких обставин позивачем пропущено зазначені строки, що є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відповдно до вимог ст. ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 213, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором іпотеки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні підчас проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом пяти днів.

Суддя Т.І. Скрипниченко