Справа № 202/5852/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шишляннікова О.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання наймачем квартири та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_1, треті особи: виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому зазначає, що вона проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1. Дана квартира є неприватизованою та належить до комунальної власності. Відповідно до ордеру на жиле приміщення № 5 серії 02 від 31.01.1995 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, наймачем квартири є її чоловік ОСОБА_6, шлюб з яким укладено ІНФОРМАЦІЯ_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після смерті чоловіка вона звернулася до виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради з заявою про зміну умов договору найму житлового приміщення та визнання її наймачем квартири, але листом від 17.06.2015 року їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. Згідно з довідкою про склад сім'ї, окрім неї, в квартирі також зареєстровані дочка наймача ОСОБА_3, 1987 року народження, та її малолітні син ОСОБА_5, 2008 року народження. Проте з 2006 року ОСОБА_3 в спірній квартири не проживає у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, її речі в квартирі відсутні. Малолітній ОСОБА_5 у спірній квартирі ніколи не проживав та був зареєстрований за місцем реєстрації матері. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не оплачує житлово-комунальні послуги. У зв'язку з цим відповідно до ст. 71 ЖК України ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, а також визнати її наймачем вказаної квартири замість померлого наймача.

В свою чергу відповідач ОСОБА_3 звернулася з зустрічним позовом, в якому просить вселити її разом із сином ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкоди в користуванні вказаною квартирою, посилаючись на те, що через неправомірну поведінку позивача вони не мають можливості проживати в спірній квартирі, оскільки після смерті батька ОСОБА_1 зробила усе, щоб унеможливити їх перебування з сином у квартирі: постійно створювала конфліктні ситуації, ображала дитину. Між ними склалися неприязні відносини, що призводило до сварок, а тому вона була вимушена тимчасово покинути місце свого проживання. Одразу після цього позивач змінила замки на вхідних дверях.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 свій позов підтримали, а проти зустрічного позову заперечували. Як пояснила позивач у судовому засіданні, після укладення в 2000 році шлюбу з ОСОБА_6 вона разом із своїм сином переїхала до квартири чоловіка. Проживали вчотирьох: вона, чоловік, її син ОСОБА_7 та дочка чоловіка ОСОБА_8 У 2006 році бабка відповідача продала свій будинок. Чоловік доклав гроші в сумі 6000 доларів США та придбали для відповідача квартиру, щоб вона виїхала зі спірної квартири по вул. Гулі Корольової та залишила їх у спокої, так як вони сварилися. З 2006 року ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2. В квартирі АДРЕСА_1 відповідач зі своєю сім'єю ніколи не проживала. Чоловік просив ОСОБА_3 виписатися, так як вона не сплачувала комунальні послуги. Також пояснила, що вона перешкоджає відповідачу проживати в спірній квартирі, так як не можуть разом проживати. Доступу до спірної квартири ОСОБА_3 не має. Після смерті батька відповідачу залишився гараж.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні первісний позов ОСОБА_1 не визнали, наполягали на задоволенні їх зустрічного позову. Як пояснила відповідач у судовому засіданні, коли їй було дванадцять років, батько одружився з ОСОБА_1 Між нею та мачухою склалися погані відносини. Квартира по АДРЕСА_2 для нею не купувалася. В 2006 році її бабка продала свій будинок та придбала квартира по АДРЕСА_2, яка дісталася їй у 2008 році в порядку спадкування. Наполягала на тому, що проживала з чоловіком та сином у спірній квартирі по вул. Гулі Корольової до літа 2015 року. Наприкінці травня 2015 року виїхали до родичів, коли повернулися, замки були змінені. З червня 2015 року не має доступу до спірної квартири.

Представник відповідача - виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, заперечень проти позову не надав.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути в його відсутність.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позову за наступних підстав:

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була отримана батьком відповідача ОСОБА_6 на підставі ордеру № 5 серії 02 від 31 січня 1995 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, на сім'ю з чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_9, дочка ОСОБА_8, дочка ОСОБА_10).

Зазначена квартира складається з трьох кімнат, має загальну площу 63 кв.м., житлову площу 43,5 кв.м.

Також судом встановлено, що після смерті дружини ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 уклав шлюб з позивачем ОСОБА_1.

12 січня 2006 року позивач як член сім'ї наймача була зареєстрована в спірній квартирі.

20 жовтня 2007 року відповідач уклала шлюб та прийняла прізвище "ОСОБА_1", а ІНФОРМАЦІЯ_3 народила сина ОСОБА_5, який був зареєстрований за місцем реєстрації матері в квартирі АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6.

Згідно з довідкою про склад сім'ї після його смерті в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані дружина наймача ОСОБА_1, дочка ОСОБА_11 та її малолітній син ОСОБА_5

Спірна квартира є неприватизованою та знаходиться в комунальній власності.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. При цьому вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, у зв'язку з чим указане питання повинно вирішуватися судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Заявляючи вимоги про визнання ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач з 2006 року, тобто понад встановлений ст. 71 ЖК України строк, без поважних причин не проживає з сином у зазначеній квартирі.

Факт постійного не проживання відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7, а також долученими до справи матеріалами перевірки Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, копіями актів про непроживання та довідки Комунального виробничого житлово ремонтно-експлуатаційного підприємства Самарського району від 11.08.2011 року про проживання відповідача по АДРЕСА_2.

Суд критично ставиться до доводів відповідача ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_14, про її проживання в спірній квартирі до червня 2015 року, оскільки вони не підтверджені в судовому засіданні жодними належними доказами. Свідок ОСОБА_14 є чоловіком відповідача, а тому є заінтересованим у результатах вирішення справи. За цих же підстав суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про те, що в 2014 році вони приходили до ОСОБА_3 в квартиру по вул. Гулі Корольової, оскільки ОСОБА_15 є сестрою, а ОСОБА_16 подругою відповідача, а тому також заінтересовані у вирішенні справи. Суд не бере до уваги долучену до матеріалів справи відповідь Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 до червня 2015 року, оскільки вона суперечить матеріалам перевірки, проведеної Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Також суд не бере до уваги долучену до матеріалів справи копію акту обстеження житлово-побутових умов від 20.10.2014 року, оскільки обставини, викладені в такому акті щодо складу сім'ї, яка проживає в спірній квартирі, та наявності в дитини своєї кімнати в спірній квартирі, не відповідають обставинам, встановленим у судовому засіданні. Крім того, суд вважає, що зазначення відповідачем в особистих документах її зареєстрованого місця проживання не може бути визнано належним доказом фактичного проживання відповідача за цією адресою.

В той же час, як стверджувала в судовому засіданні сама позивач ОСОБА_1, проживати разом із відповідачем в спірній квартирі вони не можуть у зв'язку з неприязними відносинами, що склалися між ними, та в 2006 році відповідач виїхала на АДРЕСА_2, оскільки, спільно проживаючи в спірній квартирі, вони сварилися.

Як пояснив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, у 2006 році ОСОБА_3 виїхала на АДРЕСА_2, він проживає в її кімнаті, наразі доступу до спірної квартири ОСОБА_3 не має.

Отже, з урахуванням характеру відносин, що склались між сторонами, не можна вважати, що відповідач добровільно залишила спірну квартиру та не проживає в ній без поважних причин, оскільки після досягнення відповідачем повноліття та створення своєї сім'ї спільне проживання сторін в одній квартирі виявилося неможливими у зв'язку з неприязними відносинами між ними, а після смерті батька відповідача, починаючи з червня 2015 року, позивач взагалі перешкоджає відповідачу в користуванні квартирою, що позивачем не заперечувалося.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач виїхала зі спірної квартири у зв'язку з придбанням їй у 2006 році іншого житла - квартири АДРЕСА_2 спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що право власності на зазначену квартиру відповідач набула на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.06.2008 року.

Суд вважає, що в даному випадку позов ОСОБА_1 викликаний бажанням поділити майно, що залишилася після смерті чоловіка, та одноособово користуватися спірною квартирою.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 у частині визнання ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, задоволенню не підлягає.

Натомість суд вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_3 щодо вселення її з малолітнім сином до спірної квартири.

Згідно з частиною 1 статті 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Враховуючи, що відповідач та її малолітній син зареєстровані в спірній квартирі як члени сім'ї наймача, але, як стверджує відповідач, з червня 2015 року не мають до неї доступу, що не заперечувалося позивачем та було підтверджено свідком ОСОБА_7, суд вважає, що їх необхідно вселити до вказаної квартири.

Вимоги ОСОБА_3 щодо зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні вказаною квартирою, суд вважає такими, що задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, як встановлено в судовому засіданні, відповідач постійно в спірній квартирі не проживає, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач вживала заходів щодо її вселення до спірної квартири та позивач створила їй в цьому об'єктивні перешкоди. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 з приводу перешкоджання їй у користуванні спірною квартирою з боку позивача ані до виконавчого комітету районної ради, ані до житлово-експлуатаційного підприємства, що обслуговує будинок, не зверталася та звернулася до Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровської області з приводу неправомірних дій позивача лише після пред'явлення останньою до неї позову - 29.09.2015 року. Суд вважає, що само по собі задоволення судом позову ОСОБА_3 у частині її вселення разом із сином до квартири АДРЕСА_1 є достатнім способом усунення їй перешкод у користуванні спірною квартирою та відновлення порушених прав відповідача та її дитини.

Щодо спору між сторонами про визначення наймача спірної квартири замість померлого наймача, то суд виходить з положень статті 106 ЖК України, згідно з якою повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймача за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради з заявою про зміну умов договору найму житлового приміщення, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю згоди іншого члена сім'ї наймача на зміну умов договору найму та рекомендовано звернутися до суду.

Приймаючи до уваги, що позивач вселилася до спірної квартири як член сім'ї наймача (дружина), після його смерті постійно проживає в цій квартирі, виконує обов'язки, що витікають з договору найму житлового приміщення, суд вважає можливим задовольнити вимогу ОСОБА_1 та визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що оскільки первісний та зустрічний позов задоволено частково, відповідно до статті 88 ЦПК України з кожної сторони на користь іншої сторони слід стягнути половину понесених витрат.

При зверненні до суду позивачем ОСОБА_1 був сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., а відповідачем ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Отже, суд присуджує стягнути з ОСОБА_3 та виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в рівних частинах по 60 грн. 90 коп. з кожного, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання наймачем квартири та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_1, треті особи: виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою та вселення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 60 (шістдесят) грн. 90 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко