У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 02 березня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів:и за участю прокурора Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Зузак І.О., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Тарасюк Олена Олегівна, прокуратура Жовтневого району м. Дніпропетровська, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов'язання вчинити дії за касаційними скаргами ОСОБА_7 та представника ОСОБА_8 - ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року, в с т а н о в и л а: У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 01 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») укладено кредитний договір № 35.1/11-266.08.1, відповідно до п. 1.1 якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 467 270 доларів США зі сплатою 12 % річних, із зобов'язанням повернути кошти не пізніше 31 січня 2033 року включно та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, передбачених кредитним договором. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладений договір іпотеки № 35.1/11-266.08.1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 1098, предметом якого є об'єкт інвестування а саме: житлове приміщення загальною площею 135,8 кв. м, за будівельним № 9.1.1 на дев'ятому поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово-комерційного призначення та автопаркінгом по АДРЕСА_2, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі інвестиційного договору № 83-СГР на придбання житлового приміщення, укладеного 14 січня 2008 року між ТОВ «БГ «Ратибор» та іпотекодавцем, та договору-купівлі продажу облігацій, укладеного цього ж дня між тими ж сторонами; житлове приміщення, загальною площею 122,78 кв. м, за будівельним № 9.1.2 на дев'ятому поверсі у житловому будинку з приміщеннями торгово-комерційного призначення та автопаркінгом по АДРЕСА_2, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі інвестиційного договору № 83-СГР на придбання житлового приміщення, укладеного 14 січня 2008 року між ТОВ «Ратибор» та іпотекодавцем, та договору № Б 26/08 купівлі-продажу облігацій, укладеного 29 січня 2008 року між ВАТ «Юніверсал Секьюрітіз» та іпотекодавцем. Після завершення будівництва та введення в експлуатацію об'єкта будівництва, на виконання п. 2.3.8 договору іпотеки 15 червня 2010 року між банком та іпотекодавцем укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано вже введену в експлуатацію АДРЕСА_2 на дев'ятому поверсі двадцятидвохповерхового будинку, загальною площею 119 кв. м, житловою площею 102,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1. На підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 12 грудня 2012 року житлове приміщення, загальною площею 135,8 кв. м за будівельним № 9.1.1 зареєстровано за АДРЕСА_1, однак відповідач для переукладання договору іпотеки не з'явився, документів щодо переоформлення квартири не надав. 17 вересня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договори купівлі-продажу АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що майно, яке відчужено за договорами купівлі-продажу, перебувало в іпотеці банку і згоди на його відчуження він не надавав, позивач просив суд визнати договори купівлі-продажу недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, зобов'язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію на вказані квартири; накласти обтяження на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача ОСОБА_7 передати зазначену квартиру в іпотеку банку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» відмовлено. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року про забезпечення позову скасовано. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року про забезпечення позову скасовано. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 17 вересня 213 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О., зареєстрований в реєстрі за № 1954. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 17 вересня 213 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О., зареєстрований в реєстрі за № 1959. Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію перенесення відомостей про обтяження речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна до Державного реєстру речових прав. Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію припинення обтяження на квартиру АДРЕСА_2. Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2. Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції накласти обтяження (іпотека) на квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_7 передати в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційних скаргах ОСОБА_7 та представник ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - просять скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення спірних договорів-купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належали на праві власності ОСОБА_7; заборона на відчуження та обтяження нерухомого майна іпотекою була відсутня, та врахував, що позивачем не надано доказів подання до Реєстраційної служби завідомо недостовірних відомостей від імені банку щодо надання згоди на зняття заборони та обтяження іпотекою об'єкта нерухомості - АДРЕСА_2 Щодо зняття обтяження з квартири АДРЕСА_2 та заміни її рівноцінною ліквідною заставою, суд першої інстанції зазначив, що за домовленістю сторін відповідачем на підставі договору застави від 01 лютого 2008 року (із змінами та доповненнями) передано в заставу банку баштовий кран МК 110.087.2 вартістю 2 932 404 гривні, що в еквіваленті складає 580 674 доларів США, та 29 серпня 2008 року - депозит у розмірі 75 000 доларів США. Дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог, суд першої інстанції на підставі ч. 3 ст. 154 ЦПК України скасувавзаходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідач в порушення умов договору іпотеки відчужив квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 без згоди іпотекодержателя, у зв'язку з чим правочини підлягають визнанню недійними. Оскільки вказане майно вибуло із власності іпотекодавця і на це майно припинено обтяження, апеляційний суд дійшов висновку про скасування права власності відповідача ОСОБА_8 та скасування припинення обтяження на спірне нерухоме майно, а також поновлення обтяження із зобов'язанням відповідача ОСОБА_7 передати їх в іпотеку банку відповідно до вимог п. 5.ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 15 червня 2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано вже введену в експлуатацію АДРЕСА_2 на дев'ятому поверсі двадцятидвохповерхового будинку, загальною площею 119 кв. м., житловою площею 102,7 кв. м, за адресою АДРЕСА_1. Згідно із ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст.4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст.3 даногоЗакону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору іпотеки від 15 червня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. внесено запис про обтяження квартири АДРЕСА_2 до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Відповідно до п. 1.7 даного договору іпотекодавець не має права передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку (заставу) іншим особам, без письмової згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. За змістом ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Разом з тим відповідно до абзацу 3 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. 05 вересня 2013 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося до Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції про зняття заборони в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: на АДРЕСА_2 накладену згідно з договором іпотеки від 15 червня 2010 року (т. 2, а. с. 150), на підставі чого державним реєстратором речових прав на нерухоме майно було проведено державну реєстрацію припинення обтяження на спірну квартиру (т. 2, а. с. 13). З огляду на викладене апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що квартира АДРЕСА_2 на час укладення договору купівлі-продажу 17 вересня 2013 року перебувала під обтяженням. Натомість суд першої інстанції надав оцінку доводам позивача в обгрунтування заявлених вимог щодо недостовірності відомостей, на підставі яких проведено державну реєстрацію припинення обтяження квартири АДРЕСА_2, та правомірно визнав їх безпідставними. Вирішуючи спір в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, апеляційний суд виходив з того, що відповідач відмовився переукласти договір іпотеки вказаної квартири та документів щодо переоформлення до банку не надав. Враховуючи, що договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 не укладався і, відповідно, в Єдиному реєстрі заборон під обтяженням не перебувала, висновок апеляційного суду про відчуження її без згоди банку є помилковим. Поряд з цим, поза увагою суду апеляційної інстанції залишився той факт, що в обмін на АДРЕСА_2 відповідачем на підставі договору застави від 01 лютого 2008 року передано в заставу банку баштовий кран МК 110.087.2 вартістю 2 932 404 гривні, а замість квартири АДРЕСА_1 в іпотеку банку передано житловий будинок вартістю 138 077 гривень та земельну ділянку площею 0,0778 га (експертна грошова оцінка - 1 740 729 гривень), розташованих за адресою: АДРЕСА_3 (т. 3, а. с. 117 - 119, 123 - 125, 126, 134 - 135). Крім того, вирішуючи спір про повернення спірного майна в іпотеку банку, апеляційний суд застосував Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, на порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - задовольнити. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2015 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.