Провадження № 2/369/455/16
РІШЕННЯ

Іменем України

26.02.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду від 17 березня 2014 року з відповідачки стягнуто борг розмірі 260 000 грн. Оскільки рішення суду не виконувалось в добровільному порядку за його заявою державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. До цього часу рішення суду невиконане. Вказав, що за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за не виконання грошового зобовязання. На підставі ст. 625 ЦК України відповідачка має повернути йому борг за період з 01 лютого 2013 року по 25 травня 2015 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 96 885,82 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 8 816,73 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні втрати в розмірі 96 885,82 грн. та три відсотки річних в розмірі 8816,73 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснили, що правила ст. 625 ЦК України поширюється на всі порушення грошових зобовязань. Відповідач, знаючи про рішення суду, ухиляється від його виконання. Просив суд задовольнити позов.

У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що дійсно є рішення суду про стягнення коштів. Насправді між сторонами існували не боргові зобовязання, але рішення суду про стягнення коштів він не оспорював. Від його виконання він не ухиляється. Таких коштів він не має, тому виконавчою службою здійснюється примусовий продаж майна. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2014 року задоволено позов ОСОБА_1. та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 259 0000 грн. та судові витрати в розмірі 2340 грн.

За рішення суду, яке набрало законної сили, 18 березня 2014 видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області відкрито виконавче провадження по примусовому виконання виконавчого листа №44578283.

Згідно довідки №11/1269 від 03 грудня 2015 року старшого державного виконавця відділу ДВС Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області: 15 травня 2015 року на депозитний рахунок ОСОБА_1 були перераховані кошти в розмірі 52 584,15 грн. та 25 травня 2015 року 75 291,81 грн.; станом на 03 грудня 2015 року залишок боргу становить 131 124,04 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З положень ст. 625 ЦК України вбачається, що сфера її дії не обмежена лише договірними зобовязаннями. Дана норма встановлює правові наслідки невиконання грошового зобовязання, за яким одна сторона має сплатити іншій певну суму коштів. Так, відповідно до частини 2 зазначеної статті, у разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Дана позиція відображена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, за результатами розгляду якої Верховним Судом України було зроблено відповідний правовий висновок. Схожа позиція відображена й в ряді інших постанов Верховного Суду України, зокрема у постанові від 5 грудня 2011 року № 3-125гс11.

При розгляді справи встановлено, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість в розмірі 259 000 грн. на користь позивача. При цьому судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 в 2009 році взяв в борг грошові кошти у ОСОБА_1 в сумі 260 000 грн. та зобовязувався їх повернути у січні 2013 року.

Дане рішення суду відповідачем не оскаржувалось та набрало законної сили.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що таке зобовязання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Боржник зазначене грошове зобовязання не виконав, відтак у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Позивач у своєму позові розрахував та просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3 % річних за невиконання грошового зобовязання з часу ухвалення рішення суду про стягнення на його користь коштів з відповідача по час звернення до суду з даним позовом, а саме 96 885,82 грн. інфляційних втрат та 8816,73 грн. 3 % річних. Дані розрахунки були перевірені судом, та приходить до висновку про їх відповідність та обґрунтованість. При цьому колегія суддів критично ставиться до посилань відповідача про недоведеність його ухилення від виконання рішення суду, існування інших не грошових зобовязань, що зумовлює відсутність, з його точки зору, підстав для задоволення позову. Положення ст. 625 ЦК України застосовуються у разі невиконання грошового зобовязання, що було належним чином встановлено в ході розгляду справи та не оспорювалось й самим відповідачем при первісному розгляді справи про стягнення заборгованості, а не у разі ухилення від виконання рішення суду, за що чинним законодавством передбачені зовсім інші наслідки. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1056,74 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за неналежне виконання зобовязань 105 672,55 грн. (сто пять тисяч шістсот сімдесят дві грн. 55 коп.), з яких три відсотки річних - 8 816,73 грн. (вісім тисяч вісімсот шістнадцять грн. 73 коп.) та індекс інфляції - 96 885,82 грн. (девяносто шість тисяч вісімсот вісімдесят пять грн. 82 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 1056,74 грн. (одна тисяча пятдесят шість грн. 74 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич