Справа № 308/5545/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Панька В.Ф.,

суддів Ігнатюка Б.Ю., Мацунича М.В.,

при секретарі Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «СВЕМОН -ЗАХІД» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 26.06.2013 року по 31.10.2014 року він працював на посаді сторожа в ПАТ«СВЕМОН-ЗАХІД», та 31.10.2014 року був звільнений за власним бажанням. Також з 03.11.2014року по 03.04.2015року працював вартівником в ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД» з оплатою праці згідно штатного розкладу та 03.04.2015р. згідно наказу №23-К був звільнений з роботи за власним бажанням. Однак, в порушення трудового законодавства ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД» не провело з ним розрахунку у день звільнення та термін затримки виплати заробітної плати за період з 26.06.2013р по 03.04.2015р. станом на день подання позову перевищив 660 днів(майже 22 місяці). Зазначає, що розмір заборгованості невиплаченої заробітної плати за період з 26.06.2013р. по 31.10.2014р. складає суму у розмірі 19488,00 грн. та за період з 03.11.2014р.по 03.04.2015р. складає суму у розмірі 7308,00 грн., загальна сума заборгованості складає 26796,00 грн. Окрім того вважає, що відповідач зобовязаний сплатити компенсацію за затримку понад 23 місяці в розмірі 28014,00грн. Також просив стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. Під час розгляду справи в суді, позивачем було подано уточнення до позовних вимог відповідно до яких просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію в загальному розмірі 49938, 00 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000.00 грн. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. ОСОБА_1 не погодився з цим рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріально та процесуального права. Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наявних в матеріалах справи розрахунково-платіжних відомостей випливає, що за період перебування позивача із відповідачем в трудових правовідносинах, заробітна плата йому нараховувалася та виплачувалася, а позивач не зміг довести суду належними доказами факт невиплати йому заробітної плати та не проведення повного розрахунку при звільненні.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин. Доводи апеляційної скарги апелянта зводяться до твердження того, що: Ужгородський міськрайонний суд при винесенні рішення прийшов до висновку, що Закарпатська Філія ПАТ «Свемон-Захід» перебуває на обліку в головному управлінні статистики та ДПІ у м. Ужгород ГУ Міндоходів у Закарпатській області, як платник податку, а отже є юридичною особою, даний факт заперечується положенням про Закарпатську філію Публічного акціонерного товариства «Свемон-Захід» де чітко встановлено, що філія є структурним підрозділом та не є юридичною особою; судом не взято до уваги той факт, що повна виплата заробітної плати здійснена уже у судовому засіданні, а не при звільненні, як це передбачено ст. 117 КЗпП України; крім цього, судом неправомірно відмовлено в стягненні моральної шкоди. Однак, зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги на підставі наступного. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу №20/ос-к від 26.06.2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду сторожа в Закарпатську Філію ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД», про що зроблено відмітку за №19 в його трудовій книжці на стор.24. Згідно наказу №61 від 31.10.2014року позивача звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КзпП України з Закарпатської Філії ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД» . Встановлено, що згідно наказу №71-К від 03.11.2014року позивач був прийнятий на роботу вартівником в ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД» та 03.04.2015р. згідно наказу № 23-К його було звільнено з роботи за власним бажанням. Відповідно до довідки Головного управління статистики у Львівській області, виданої 01.06.2012р.серія АА за №570230 Публічне акціонерне товариство «СВЕМОН-ЗАХІД» є юридичною особою, зареєстрованою за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код 23884450, керівником якого є ОСОБА_3 Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 22.09.2015р. підтверджено статус юридичної особи відокремленого підрозділу: Закарпатська Філія ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД», що перебуває на обліку в головному управлінні статистики та ДПІ у м.Ужгороді ГУ Міндоходів у Закарпатській області, код 38766427, як платник податку, місцезнаходження м.Ужгород, вул.Огарьова,б.10., ідентифікаційний код 01190161 , керівник ОСОБА_4 Відповідно до наданих відповідачем відомостей розподілу заробітної плати за період роботи з 03.11.2014р. по 03.04.2015р. в ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД» ОСОБА_1А була нарахована заробітна плата : за листопад 2014р в розмірі 979,76 грн., за грудень 2014р. в розмірі 979,76 грн, за січень 2015р. в розмірі 979.76 грн., за періоди лютий - квітень 2015р. в розмірі 2431,62 грн, та здійснено виплату останньої, що стверджується платіжними дорученнями №825 від 30.12.2014р., №1979 від 24.02.2015р., №2086 від 09.04.2015р, № 2087 від 09.04.2015р., №2165 від 27.05.2015р. ПАТ «ПриватБанк». В судовому засіданні встановлено, та представником позивача підтверджено, що ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД» самостійно здійснено виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 станом на 04.06.2015року, в розмірі 2019,94грн., що стверджується платіжним дорученням №2196 від 04.06.2015р. У звязку з тим, що судом не встановлено порушення відповідачем при звільненні позивача вимог трудового законодавства відповідно і відсутні підстави до відшкодування моральної шкоди позивачу. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Апелянт не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі, а відтак вони є безпідставними та необґрунтованими. Суд першої інстанції, повно та всебічно зясувавши обставини справи та надавши належну оцінку наданим сторонами доказам, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає. Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити. 2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 вересня 2015 року по даній справі залишити без змін. 3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: