22-ц/775/271/2016(м)
Головуючий у І інстанції Хараджа О.О. Єдиний унікальний номер 264/4784/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/271/16(м)
Категорія 27 Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

ОСОБА_1,

секретар Собецька О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики у розмірі 32 550 грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 325,50 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином телефонограмою та за допомогою SMS-повідомлення (а.с. 104, 105, 106), просили розглянути справу за їх відсутності, тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката ОСОБА_5 та відповідачки ОСОБА_3, які просили скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів тому, що відповідачка ОСОБА_3 позичаючи гроші діяла за письмовою згодою свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 та в інтересах сімї.

Ці висновки суду є обґрунтованими і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

В рішенні суду ці докази наведені і відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України їм надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як встановлено судом, 25 січня 2014 року відповідачка ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2, гроші у розмірі 1 500 доларів США, які зобовязалась повернути до 25 липня 2015 року про що видала розписку (а.с. 66).

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом зазначеної норми закону наявність розписки у кредитора свідчить про існування боргу.

Отже, на підтвердження вимог названого закону відповідачка видала позивачці розписку про позичені гроші. Така форма надана договору за бажанням сторін.

З тексту розписки вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 позичила гроші для поїздки її колишнього чоловіка ОСОБА_4 до Ізраїлю.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби.

У процесі розгляду спору факт використання одержаного за договором на потреби сімї підлягає доказуванню заінтересованою стороною, а наявність наданої в письмовій формі згоди другого з подружжя зясуванню судом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12).

При розгляді справи судом першої інстанції ані позивачкою ОСОБА_2, ані її рідною сестрою ОСОБА_3, в порушення вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, не надано суду будь-яких доказів в підтвердження своїх заперечень проти пояснень відповідача щодо його необізнаності стосовно отримання ОСОБА_3 позики і використання її в інтересах їх сімї. Не надані суду першої інстанції і докази надання ОСОБА_4 письмової згоди на укладання договору позики.

Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що зясувавши в достатньо повному обємі обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 212 УПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які є підставами для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

З урахуванням зазначеного, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, з інших підстав рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 листопада 2015 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді