Справа № 362/1562/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/6308/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 29.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Марянівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви, зобовязання вчинити дії та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, Марянівська сільська рада Васильківського району Київської області, про визнання правочину дійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсною заяву ОСОБА_5 від 25 червня 2013 року про скасування заповіту та зобовязати Марянівську сільську раду Васильківського району Київської області внести відомості до Спадкового реєстру про відновлення чинності заповіту ОСОБА_5 від 14 грудня 2011 року, складеного та посвідченого секретарем виконавчого комітету Марянівської сільської ради Васильківського району Київської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 178 щодо заповідання ОСОБА_5 синові ОСОБА_3 земельної ділянки (пай), яка знаходиться на території Марянівської сільської ради розміром 4,9400 га (державний акт серії ЯА №225512, виданий на підставі розпорядження Васильківської райдержадміністрації від 24 грудня 2004 року № 779).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заявою від 25 червня 2013 року батько позивача ОСОБА_5 скасував заповіт від 14 грудня 2011 року, згідно якого заповідав позивачу земельну ділянку (пай) площею 4,9400 га, розташовану на території Марянівської сільської ради Васильківського району Київської області. Посадовими особами сільської ради при прийнятті і реєстрації заяви ОСОБА_5 від 25 червня 2013 року про скасування заповіту не було дотримано вимог ст. 37 Закону України «Про нотаріат», пунктів 5, 6 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Посадовими особами не було вжито заходів щодо охорони спадкового майна, не засвідчено справжність підпису на заяві особи про скасування заповіту, не перевірено і не зясовано обсяг цивільної дієздатності особи та не встановлено особу заявника. ОСОБА_3 зазначає, що при складанні заяви ОСОБА_5 від 25 червня 2013 року про скасування заповіту та її посвідченні було відсутнє вільне волевиявлення особи і заява про скасування заповіту не відповідала його внутрішній волі.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати дійсною заяву ОСОБА_5 від 25 червня 2013 року про скасування заповіту на імя ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 вчинив усі належні дії щодо вираження своєї волі про скасування заповіту від 14 грудня 2011 року шляхом подачі до сільської ради заяви від 25 червня 2013 року. Посвідчувальний напис про справжність його підпису на заяві не був вчинений з незалежних від нього причин. Заява від 25 червня 2013 року була підписана ОСОБА_5 особисто в присутності голови сільської ради.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання заяви недійсною через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та залишив поза увагою те, що нікчемний заповіт є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Суд безпідставно дійшов висновку, що спадкодавець заповідав земельну ділянку, оскільки зі змісту заповіту вбачається, що позивачу заповідався документ, який посвідчував право власності на земельну ділянку, а, отже, витлумачив текст заповіту іншим чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 грудня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_3 державний акт серії ЯА №225512, виданий на підставі розпорядження Васильківської райдержадміністрації від 24 грудня 2004 року № 779 на земельну ділянку (пай), яка знаходиться на території Марянівської сільської ради розміром 4,9400 га. Заповіт посвідчений секретарем Марянівської сільської ради Васильківського району Київської області.

25 червня 2013 року ОСОБА_5 склав і подав до Марянівської сільської ради Васильківського району Київської області заяву про скасування заповіту від 14 грудня 2011 року.

04 грудня 2014 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК №317031.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що при складанні заяви про скасування заповіту ОСОБА_5 не було дотримано вимог щодо його форми та посвідчення.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Скасування заповіту проводиться заповідачем особисто в порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Таким чином, на вимоги щодо форми, складення та посвідчення заяви про скасування заповіту поширюються вимоги, які ставляться законом до заповітів.

Так, у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); видають дублікати посвідчених ними документів; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до п. 1.9 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. № 3306/5 (далі - Порядок), у випадку одержання посадовою особою органу місцевого самоврядування заяви про скасування заповіту, так само як і одержання нового заповіту, який відміняє чи змінює раніше посвідчений заповіт, посадова особа органу місцевого самоврядування робить про це відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в алфавітній книзі обліку заповітів і відповідний напис на примірнику заповіту, який зберігається у справах органу місцевого самоврядування.

Якщо заповідач подасть примірник заповіту, який знаходиться у нього, то відповідний напис про скасування заповіту робиться і на цьому примірнику, після чого він разом із заявою (якщо заповіт скасовано заявою) приєднується до примірника, який зберігається у справах органу місцевого самоврядування. Справжність підпису на заяві про скасування чи зміну заповіту повинна бути нотаріально засвідченою.

Відповідно до п. 2.3 Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному ст. 43 Закону України «Про нотаріат».

Під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому ст. 44 Закону України «Про нотаріат».

Посвідчення заповітів здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може зявитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Усі нотаріальні дії, які вчиняються посадовою особою органу місцевого самоврядування, реєструються в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування у порядку, передбаченому ст. 52 Закону України «Про нотаріат», та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 р. № 3253/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.12.2010 р. за № 1318/18613.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У п. п. 4, 5 постанов пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» розяснено судам, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

З матеріалів справи вбачається, що під час складання ОСОБА_5 заяви про скасування заповіту було порушено вимоги щодо його форми та посвідчення, а тому такий правочин є нікчемним і визнання його недійсним в судовому порядку не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп. Оскільки колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, понесені апелянтом витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь останньої з ОСОБА_3

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання заяви недійсною скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Марянівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви відмовити.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий збір у розмірі 606 (шістсот шість гривень, 32 копійки).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_7