Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2073/15-ц
Провадження № 2/553/38/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.05.2016м. Полтава

Ленінський районного суду м. Полтави в складі:

Головуючого судді - Крючко Н.І.,

при секретарів - Карпінчик О.А., Босяк К.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шидловської Н.М.,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідача Головного територіального управління юстиції в Полтавській області - Чічіль А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Головного територіального управління юстиції в Полтавській області третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник Аліна Вікторівна про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник Аліна Вікторівна про визнання недійсним договору дарування від 15 вересня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про передачу у власність ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який посвідчено Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за номером 8974, застосувавши наслідки недійсності правочину, посилаючись на те, що вказаний правочин був укладений ОСОБА_1 15 вересня 2004 року внаслідок помилки щодо природи правочину, пов'язаної з хворобою, тому був змушений звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою суду від 24 червня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача по справі Головне територіальне управління юстиції в Полтавській області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Шидловська Н.М. позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі в зв'язку з їх безпідставністю.

В судовому засіданні представник відповідача Головного територіального управління юстиції в Полтавській області - Чічіль А.І., позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, при вирішенні спору покладалась на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, представника позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник Аліна Вікторівна про визнання договору дарування недійсним таким, що до задоволення не підлягає за наступних обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що, на момент укладення спірного правочину з дарування нерухомого майна, ОСОБА_1 у відповідності до договору купівлі-продажу від 18.06.2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В., зареєстрованого у реєстрі за № 5906, належав на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 ( т. а.с.14-15).

Право власності на даний предмет спору житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 було зареєстровано в органах технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за № 4202525 від 20.7.2004 року.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обов"язків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки.

Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Так, відповідно до договору дарування від 15 вересня 2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В., ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність ? частину жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.12-13).

Згідно ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом даної статті вбачається, що дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває право власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.

У відповідності до ч.2 ст. 722 ЦК України визначено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдарованого.

У відповідності до ч.3 ст. 203 ЦК України визначено, що односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Таким чином, після передання речі сторони ніяких обов'язків, які виникли на підставі договору, не несуть, разом з тим певні обов'язки дарувальника, які входять до змісту зобов'язання дарування, передбачені ст. 721 ЦК України, а обов'язки обдарованого - ст.ст. 725-726 ЦК України, однак, в будь- якому випадку вони не можуть полягати в обов'язку обдарованого вчиняти на користь дарувальника певні дії майнового чи немайнового характеру.

В судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 вказувалось про те, що у 1999 році він захворів на бешиху лівої ноги, тоді було виявлено лікарями у нього цукровий діабет, в зв'язку з чим він декілька місяців проходив курс лікування в хірургічному та ендокринологічному відділеннях, але повного його видужання не відбулось, в зв'язку з чим, як було зазначено позивачем, йому у травня 2000 року було встановлено 3 групу інвалідності.

Позивачем ОСОБА_1 вказувалось про те, що з метою забезпечення належних умов для життя він продовжував працювати та систематично проходив курс амбулаторного та стаціонарного лікування в ендокринолога. Позивачем вказувалось, що з 2001 року ним постійно приймається інсулін, дози якого постійно зростають. При цьому, останнім в судовому засіданні наголошувалось на тому, що перебіг цукрового діабету є досить руйнівним і тому, починаючи з 2000 року, він має постійно підвищений артеріальний тиск, та як наслідок відбулось ураження серцево - судинної системи, головного мозку, нирок, очей.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказувалось про те, що з 2003 року він почав зустрічатися з відповідачкою ОСОБА_3 та згодом вони почали проживати разом. При цьому, останнім наголошувалось на тому, що в зв'язку з тим, що вони обоє не мали власного житла, тому позивач вирішив придбати невеликий будинок для подальшого проживання з відповідачкою, в зв'язку з чим в 2004 році, як зазначалось позивачем так і його представником, ним був придбаний за його кошти саманний будинок в занедбаному стані, в якому, як було зазначено позивачем, ним особисто було проведено ремонт та приведено будинок для придатного стану для проживання.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказував про те, що він мав намір одружитися з відповідачкою, але остання відмовила йому та запропонувала проживати без реєстрації шлюбу, та як було зазначено позивачем, відповідачка попрохала його оформити на її ім'я договір дарування ? частини будинку, в якому вони проживали мотивуючи тим, що вона себе буде відчувати господинею, і власність на половину будинку з господарськими спорудами є її матеріальною гарантією їх спільного життя і її винагороди за догляд, оскільки відповідачка ОСОБА_3, на той момент знала про те, що позивач хворіє, та нею неодноразово запевнялося ОСОБА_1, що вона буде доглядати за ним.

В обґрунтування своїх дій щодо оформлення на відповідачку ? частини житлового будинку останнім вказувалось про те, що він боявся в майбутньому безпорадності та сподівався на допомогу відповідачки і тому останній був згодний на всі умови останньої, аби вона йому допомагала боротися з хворобами та підтримувала його весь час.

При цьому, в судовому засіданні представником позивача - адвокатом Шидловською Н.М. наголошувалось на тому, що позивач, керуючись виключно довірою до ОСОБА_3 та передбаченням неминучого погіршення стану свого здоров'я, та розраховуючи на підтримку, допомогу у житті, перспективу догляду за ним з боку ОСОБА_3, тому позивачем було прийнято рішення задовольнити вимогу ОСОБА_3 та укласти угоду, відповідно до умов якої до останньої перейде право власності на половину будинку, а для себе позивач отримає гарантію постійного догляду та піклування зі сторони відповідачки, тому договір дарування укладений ОСОБА_1 внаслідок помилки, оскільки на меті останній мав укласти договір довічного утримання.

Згідно п 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правового значення не має помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією з сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положення ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі щодо форми, вільного волевиявлення учасників правочину та відповідності його внутрішній волі, спрямованості на реальне настання правових наслідків, ним обумовлених.

Статтею 229 ЦК України визначено підстави недійсності правочину, якщо особа яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використанням за цільовим призначенням.

Вказані свідчення позивача та його представника заперечувалось показаннями відповідачки ОСОБА_3 та спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та її матеріалами в їх сукупності.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 фактично проживали однією сім'єю та вели спільне господарство в 2004 році, при цьому даний факт не оспорювався та не ставився під сумнів сторонами по справі.

Так, в судовому засіданні відповідачкою ОСОБА_3 вказувалось про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1, придбаний ОСОБА_1 за особисті кошти кожного з них та за їх спільні кошти, у зв'язку з чим після того як виявилось, що право власності на дане нерухоме майно було оформлене позивачем на себе, між ними почалися непорозуміння та, як наслідок, з метою збереження відносин позивачем було вирішено подарувати ? частину будинку з надвірними будівлями і спорудами відповідачці, що було вчинено позивачем свідомо та добровільно.

При цьому, стороною позивача не заперечувався факт відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ? частини будинку АДРЕСА_1, проте наполягалось на тому, що даний договір укладений внаслідок помилки, оскільки в момент укладення договору ОСОБА_1 мав на меті укласти цей договір як гарантію надання з боку відповідачки ОСОБА_3 допомоги в зв'язку з тяжким станом здоров'я, взамін чого останнім надавалось право власності ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Законодавцем визначено, що преюдиціальні факти - це факти, що встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, і які не підлягають повторному доказуванню.

Вказані вище твердження сторони позивача суд визначає неспроможними по своїй природі, оскільки джерело походження коштів та дольова участь сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неодноразово була предметом розгляду у судах перших інстанції та при перевірці законності рішень апеляційною інстанцією.

Так, згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.06.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Приватного підприємства ПБТІ «Інвентаризатор», третя особа : Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В., про визнання недійсним договору дарування з підстав ч.1 ст. 233 ЦК України - відмовлено за безпідставністю ( т. 1 а.с.233-235). Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 31.05.2012 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави - залишено без змін ( т. а.с.236-238).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 28 травня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат, понесених у зв'язку із вчиненням дій в майнових інтересах особи, без її доручення та стягнення моральної шкоди - відмовлено ( т.1 а.с. 239-241). Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2012 року рішення суду від 28.05.2012 року - залишено без змін ( т. 1 а.с.242-244).

Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04.03.2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18.04.2013 - залишено без змін, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ПП ПБТІ «Інвентаризатор», третя особа - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. про визнання недійсним договору дарування з підстав ст. 225 ЦК України та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення ( т. 1 а.с.245-247, а.с.248- 251).

Як встановлено судом, зі змісту оспорюваного договору, вбачається, що при його укладенні було дотримано всіх вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, а саме: сторони (Дарувальни і Обдарована) діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі і ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами Цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину, в кінці договору засвідчили своїми власноручними підписами про те , що текст договору ними особисто та нотаріусом вголос прочитаний, значення та наслідки цього правочину їм роз'яснені і відповідають їх намірам. Зміст статтей 203,229,230,231,233,234,235,334,717,721,727 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. ст. 59,65 Сімейного кодексу України їм роз'яснено.

Будь-яких умов, застережень при укладенні Договору, у тому числі щодо догляду за Дарувальником до останніх днів життя, вчинення інших дій Обдарованою сторонами при укладенні договору не заявлялось.

Статтею 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, визначено, що нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

При цьому, доводи сторони позивача стосовно того, що договір дарування був укладений внаслідок помилки, яка виникла під впливом тяжких для нього життєвих обставин, а саме: те, що він постійно хворів, на початку вересня 2004 року він пройшов анонімне обстеження в одній з клінік м. Києва, де дізнався про те, що хворий на рак щитовидної залози, що стан його здоров'я постійно погіршувався та він потребував постійного стороннього догляду, як фізичного, так і психологічного, та матеріальної допомоги, а тому перебував в особливо тяжкому становищі, тому під впливом цих обставин вимушений був укласти договір на відчуження права власності на ? частину житлового будинку, який належав йому на праві власності на користь ОСОБА_3 в гарантію того, що остання буде за ним доглядати, в зв'язку з тяжким його станом здоров'я - є безпідставними та надуманими.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, що станом на дату укладенні договору дарування 15 вересня 2004 року ОСОБА_1 було встановлено діагноз та він проходив лікування з 13.04. по 30.04.2004 року в ендокринологічному відділенні ІІ МКЛ з приводу цукрового діабету.

В подальшому після укладення спірного договору дарування у 2005 році та 2007 році одноразово ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в ендокринологічному відділенні, знаходився під наглядом ендокринолога 3-ої МКЛ та отримував інсулінотерапію; у 2007 році лікувався в неврологічному відділенні, а за 08.10.2008 року був взятий на облік у Полтавському обласному клінічному онкодиспансері, де проходив лікування з діагнозом: онкологічне захворювання щитоподібної залози.

Таким чином, проаналізувавши вказані вище докази, суд приходить до переконливого висновку про те, що погіршення стану здоров'я ОСОБА_1 мало місце уже після укладення договору дарування, зокрема з листопада 2007 року, лікування у неврологічному відділенні та після діагностування у 2008 році захворювання на рак, що підтверджується матеріалами справи та показаннями відповідачки по справі.

Поряд з цим судом встановлено, що інвалідність І групи позивачу ОСОБА_1 встановлена лише з 2009 року, тобто через п'ять років після укладення оспорюваного правочину.

Статтею 60 ЦК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому позивачем та його представником так і не було надано суду належних та допустимих доказів на предмет підтвердження того факту, що ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування потребував постійного стороннього догляду.

Всупереч цьому, ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 31.05.2012 року було встановлено, що на час укладення договору дарування позивач, окрім пенсії за віком, працював та отримував заробітну плату у ВАТ «Полтавське» та ВАТ «Рембуттехніка».

Після укладення договору та до 2010 року, окрім зазначених підприємства , ОСОБА_1 періодично працював також у ТОВ «Полтавакольормет», Полтавському ВТТ і СТБУ «Укрбурназ», ВАТ ПХЗ «Південний», Обласній лікарні державної ветеринарної медицини, онкодиспансері, 3-й міській клінічній поліклініці, ВАТ «ТРЗ», ТОВ «ЮСІС», ПАТ «НДІЕМАМХІММАШ і НТ КОЛАН», ПОКП «Полтавафрам» та інших установах та підприємства, де також одержував заробітну плату. Пртотягом 2006 року ( по 22.04.2009 року) ОСОБА_1 був зареєстрований, замчався підприємницькою діяльністю та протягом 2006-2007 років одержував дохід та сплачував єдиний податок як суб'єкт підприємницької діяльності.

Крім того, судом апеляційної інстанції було встановлено, що за станом здоров'я на момент укладення угоди позивач не потребував постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, оскільки з січня 2004 року отримував пенсію за віком, працював та одержував заробітну плату у кількох місцях.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції встановив, що сторони перебували у близьких стосунках протягом тривалого часу ( з весни 2003 року), проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і дарунок у вигляді частини домоволодіння був здійснений позивачем на підтвердження щирості його почуттів, що підтверджується позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ частки будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою, поданий до Ленінського районного суду м. Полтави у лютому 2010 року, який він в подальшому просив залишити без розгляду.

Дані фактичні обставини, встановлені рішенням суду, вкотре були підтверджені відповідачкою та не були спростовані стороною позивача.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції також було встановлено, що та обставина, що з перебігом часу стосунки сторін погіршилися, не спростовує того факту, що при укладання договору дарування волевиявлення ОСОБА_1 було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Те, що позивач даруючи ОСОБА_3 частину будинку, сподівався на розвиток їх стосунків та розраховував на догляд за ним ОСОБА_3, однак його сподівання не справдилися, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним ( т.1 а.с. 236-238).

Таким чином, встановлені вище факти не підлягають повторному доведенню в ході судового розгляду даної справи.

В свою чергу твердження позивача та його представника з приводу визнання даного правочину з причин посилки позивача у його природі з урахуванням життєвої ситуації, тяжкого стану здоров'я, емоційного стану, індивідуально - психологічних властивостей ОСОБА_1, в зв'язку з чим він у повній мірі не був здатний вільно та усвідомлено реалізувати таке рішення своїми діями та у повній мірі передбачати їх наслідки, спростовують вищевикладеними фактами встановленими іншими судовому рішенням різних інстанцій.

Більше того, сама кількість та підстави поданих позовів про визнання даної угоди недійсною з різних правових підстав, вказує про те, що позивач під час укладення договору дарування усвідомлював значення своїх дій і його волевиявлення було вільним і відповідало бажаним результатам останнього на той час. А всі позови останнього є лише засобом у такий спосіб повернути відповідачку з метою спільного проживання, як випливає з висловлювань позивача в ході судового розгляду.

Свідки допитані в судовому засіданні вказували на те, що сторони по справі тривалий час проживали у фактичних шлюбних відносинах та вели спільне господарство.

Показання позивача та свідків про неналежну поведінку ОСОБА_3 під час їх спільного проживання, ніяким чином не спростовують факту спільного проживання у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу, який був встановлений як в рішенні так і в ході судового розгляду справи.

Та обставина, що ОСОБА_3 на даний час не проживає у вказаному житлі з підстав неможливості спільного проживання з позивачем в силу її переслідування останнім, що підтверджується наданими відповідями з правоохоронних органів ( т.2 а.с.74, 75-76), не може вважатися як підстава для визнання правочину недійсним внаслідок помилки на час його укладання, так як вона штучно створена самим позивачем на досягнення мети - усунення останньої від володіння вказаною частиною майна.

Не заслуговують на увагу та є по своїй природі неспроможними доводи позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шидловської Н.М. що висновок № 1184 від 25 січня 2013 року судово - психологічної експертизи проведеній по цивільній справі № 1616/4335/2012, провадження № 2/1616/1551/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ПП ПБТІ «Інвентаризатор», третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є належним доказом того з урахуванням життєвої ситуації, тяжкого стану здоров'я, емоційного стану, індивідуально - психологічних властивостей ОСОБА_1, він у повній мірі не був здатний вільно та усвідомлено реалізувати таке рішення своїми діями та у повній мірі передбачати їх наслідки, що вказує про укладення правочину внаслідок помилки.

Вказаний висновок експерта не приймається судом, як належний та допустимий доказ по справі, оскільки предметом експертного дослідження були підстави недійсності правочину, які були предметом розгляду в рамках цивільної справи № 1616/4335/2012, провадження № 2/1616/1551/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ПП ПБТІ «Інвентаризатор», третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Даним висновок не досліджувались обставини недійсності правочину - договору дарування з підстав вчинення його внаслідок помилки, що є предметом даного розгляду та дослідження судом.

При цьому, в ході судового розгляду справи судом за клопотанням позивача ОСОБА_1 призначалась судово - психологічна експертиза, де на вирішення експерта ставились питання, які є предметом дослідження в рамках даного спору, але в зв'язку з не проведенням оплати заявником - ОСОБА_1 , експертизу даного виду не було проведено.

Таким чином, з огляду на встановлені вище фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 договір дарування 15.09.2004 року укладений внаслідок помилки, оскільки в момент укладення даного спірного правочину він перебував в хворобливому стані та був таким, що потребував стороннього допомоги, що є обов'язковою у мовою для визнання угоди такою, що не відповідає вимогам ст. 229 ЦК України, суд приходить до переконливого висновку про недоведеність та неспроможність підстав, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог, що в свою чергу свідчить про безпідставність та необґрунтованість вимог ОСОБА_1.

Відповідно до положення с. 256 ЦК України загальний строк позовної давності складає три роки.

Законодавцем визначено, що суд застосовує позовну давність до правовідносин сторін лише за заявою сторін, зроблену до винесення рішення ( ч.3 ст. 267 ЦК України).

Для визначення правильного обчислення позовної давності є важливим визначення його початкового моменту.

Згідно п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи позивач своєчасно не звернувся з вказаним позовом, оскільки останній з 1999 року почав хворіти, а у 2004 році стан здоров'я останнього погіршився і, як наслідок, у червні 2004 року ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності.

При цьому, в обґрунтування заяви про поновлення строку для звернення до суду з вказаним позовом позивачем вказувалось про те, що після укладення договору дарування ОСОБА_1 лікувався на стаціонарі з 14.12.2004 року по 06.01.2005 року, з 19.04. по 29.04.2005 року; з 06.11. по 17.11.2007 року, з 06.12. по 27.12.2007 року.

З 23.03. по 25.03.20109 року позивач лікувався в Державній установі «Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор'єва НАМИ України» з встановленим діагнозом остаточним: рак щитоподібної залози.

З 18.08.2009 року по 14.09.2009 року ОСОБА_1 лікувався в Полтавському обласному клінічному онкологічному диспансері Полтавської обласної ради.

Так, з 28.07.2011 року по 02.09.2011 року ОСОБА_1 проходив лікування в хірургічному відділенні 1-ї МКЛ з діагнозом при надходженні: інфікована рана, бешихове запалення правої стопи. Діагноз при виписці: флегмона правої стопи з некрозом 11-111 пальців. Цукровий діабет.

В період з 23.04.2012 року по 03.05.2012 року лікувався в ендокринологічному відділенні 2-ї МКЛ з діагнозом: цукровий діабет на інсуліні, важка форма, ст. компенсації, інсулінорезистентність. Метаболічний синдром, гіперліпідемія. Діабетична енцефалополіпейропатія, сенсорно - моторна форма. Діабетична ангіопатія сітківки. Діабетична ангіопатія н/ кінцівок Хр. Пієлонефрит, ст. нестійкої ремісії. Гіпертонічна хвороба 3ст. післяінфарктний кардіосклероз (2008 року). Стан після перенесеного інфаркту за ішемічним типом (2007року). Рак щитоподібної залози.

З 12.10.2012 року по 22.10.2012 року лікувався в Полтавському обласному клінічному онкологічному диспансері Полтавської обласної ради з діагнозом: Са щитоподібної залози.

07.02.2013 року ОСОБА_1 була проведена комп'ютерна томографі головного мозку (виконана на базі ПОКОД, відділення ренгенокомп'ютерної діагностики. Висновок: Визначаються КТ - ознаки дисциркуляторної енцефалопатії з явищами церебральної атрофії.

При цьому, в період з 08.02.2013 року по 22.02.2013 року лікувався в неврологічному відділенні ПОКЛ ім.. М.В. Скліфосовського з діагнозом: Змішана (дисметаболічно-дисциркуляторна) енцефалопатія 3 ст., на фоні гіпертонічної хвороби третього ступеня та цукрового діабету. Наслідки перенесеного ГПМК за ішемічним типом у ВББ(28.02.2007 року) із стійким цефалічним синдромом, двобічною рефлекторно - пірамідною недостатністю, помірним стійким вестибулярно - атактичним синдромом. Гіпертензивне серце. ІХС: після інфарктний кардіосклероз (2008р), пароксизмальна фібриляція передсердь (пароксизм 14.02.2013 року), СН 11 2А ст. ФК 111 із систолічною дисфункцією лівого шлуночка. Рак щитоподібної залози. ІV ст. з переважним розташуванням в задньому середньо стінні, який розповсюджений до трахеї, біфуркації з секундарним стенозом трахеї 111 ст. Стан після хіміопроменевого лікування (2008р.).

З 18.04.2013 року по 22.04.2013 року ОСОБА_1 лікувався в Полтавському обласному клінічному онкологічному диспансері Полтавської обласної ради з діагнозом: Са щитоподібної залози. Mts в лімфовузли середостіння, легені (морфологічний висновок № 7982 віж 08.10.2008 року: кл. СА). Цукровий діабет. Кардіосклероз.

В період з 16.03.2013 року по 19.06.2013 року ОСОБА_1 лікувався у ВРІТ, терапевтичному відділенні 2-ї МКЛ з діагнозом кардіосклероз післяінфарктний та дифузний (2007 рік), пароксизмальна форма фібриляції передсердь (пароксизм 16.06.2007 року) Гіпертонічна хвороба 111 ст., 1-й ст., ризик дуже високий. ХДЕ 111 ст. Наслідки ГПМК (2007р.) по ішемічному типу. Захворювання щитоподібної залози. Цукровий діабет, 11 тип ( на інсуліні), тяжка форма, ст. компенсації. Стан після хіміопроменевої терапії з приводу Са щитоподібної залози з розташованим у задньому середьностінні, що розповсюджений по трахеї, біфуркації, з стенозом трахеї.

З 20.06.2013 року по 04.07.2013 року ОСОБА_1 було проведено курс лікування в терапевтичному відділенні 5 МКЛ з діагнозом: Негоспітальна двобічна н/дольова пневмонія з ексудативним плевритом зліва, Кардіосклероз дифузний, фібриляція передсердь ІТІМК (2005р) та постінфактний. Гіпертонічна хвороба 3 ст. цукровий діабет, тип на інсуліні. Злоякісне захворювання щитоподібної залози.

З 17.10.2013 року по 28.10.2013 року даценко Г.В. лікувався в терапевтичному відділенні 5 МКЛ з діагнозом ІХС: Кардіосклероз атеросклеротичний, фібриляція передсердь Гіпертонінча хвороба 2 ст. Захворюванння щитоподібної залози.

Так, 15.03.2013 року, 29.05.2013, 07.02.2013 року ОСОБА_1 проведена комп'ютерна томографія органів грудної клітки, черевної порожнини.

При цьому, з 17.02.2014 року по 27.02.2014 року ОСОБА_1 лікувався в терапевтичному відділенні 5 МКЛ з діагнозом: Кардіосклероз атеросклеротичний, фібриляція передсердь, та в період з 26.05.2014 року по 06.06.2014 року лікувався в терапевтичному відділенні 5 МКЛ. 17.09.2014 року позивачу була проведена магнітно- резонансна томографія головного мозку виконана на базі ПОКЛ.

В період з 15.12.2014 року по 29.12.2014 року ОСОБА_1 лікувався в терапевтичному відділенні 5 МКЛ.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказував про те, що він є інвалідом І групи Б групи загального захворювання безтерміново згідно довідки № 0314947, виданої онкологічною МСЕК від 30.04.2009 року. При цьому, ОСОБА_1 вказувалось про те, що його стан викликаний важкими захворюваннями, що призвело до ураження життєво важливих органів і систем та онкологічного захворювання щитоподібної залози, яке постійно прогресує . В період між стаціонарним лікуванням позивач ОСОБА_1 постійно знаходився під наглядом ендокринолога, проходив амбулаторне лікування, та лікування під наглядом третьої поліклініки, отримував інсулінотерапію. Після 2004 року позивач ОСОБА_1, як ним зазначалось в судовому засіданні продовжує лікування, тому дане лікування займало весь вільний час і забирало всі сили для можливості вирішення питання договору дарування, тому вказані вище обставини просив визнати поважними та поновити строк звернення до суду за захистом свого права.

Положенням частини 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що в разі якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, зважаючи на вище викладені обставини суд вважає за доцільне поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України визначено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Згідно Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України у розгляді цивільних і кримінальних справі від 17.10.2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат , вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом І групи та у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» є звільненим від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом.

Так, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним відмовлено, тому судовий збір не підлягає стягненню з відповідачки та підлягає віднесенню з урахуванням правил та положень ст. 88 ЦПК України відшкодування за рахунок держави в розмірі у відповідності до ставок про сплату судового збору за вимогу немайнового характеру у відповідності до Закону України « Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 30, 60, 209, 212, 218 ЦПК України, ст. ст. 202,207,229,256,267, 717 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності звернення з даним позовом, як такий що було пропущено з поважних причин.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Головного територіального управління юстиції в Полтавській області третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Соляник Аліна Вікторівна про визнання договору дарування недійсним - відмовити за необґрунтованістю.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487,20 грн. віднести за рахунок держави.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Н. І. Крючко