АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1261/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30 Ротаєнко Д. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С., Карпенко О. В.
при секретаріСиниці Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу заступника прокурора області Мироненка В.О. на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом Уманської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Монастирищенської районної ради до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Монастирищенська центральна районна лікарня, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_9 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення ,-

в с т а н о в и л а :

Уманська місцева прокуратура звернулося до суду з позовом в інтересах держави в особі Монастирищенської районної ради до ОСОБА_7, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Монастирищенська центральна районна лікарня про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, посилаючись на те, що ОСОБА_7, 01 вересня 2015 року близько 18 год. 00 хв., знаходячись в підвальному приміщенні, що по АДРЕСА_1, під час суперечки з ОСОБА_9, яка виникла між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров'я, та перелом 7-го ребра зліва, які згідно висновку експерта відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров'я.

Ухвалою Монастирищенського районного суду від 30 грудня 2015 року задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_9 про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 122 КК України відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та закрито кримінальне провадження за нереабілітуючої підстави - п.7 ч.1 ст.284 КПК України.

Прокурор посилається у позові, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Монастирищенської ЦРЛ протягом 8 ліжко-днів, а саме: в період з 02 вересня 2015 по 09 вересня 2015 року.

За вказаний період згідно даних довідки Монастирищенської ЦРЛ № 05/08-347 від 10 лютого 2016 року на лікування ОСОБА_9 витрачена сума 3024,27 грн., чим завдано матеріальних збитків державі на вказану суму.

Згідно Статуту Монастирищенської центральної районної лікарні, затвердженого рішенням сесії Монастирищенської районної ради від 25 вересня 2006 року, лікарня передана до районної комунальної власності, є бюджетним закладом охорони здоров'я і фінансується з бюджету районної ради народних депутатів. Власником майна лікарні є Монастирищенська районна рада Черкаської області.

Витрати понесені медичною установою на лікування потерпілих від злочину та їх непогашення призводять до ненадходження коштів до місцевого бюджету, що створює навантаження на бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам.

Таким чином, дії ОСОБА_7 порушують не лише матеріальні інтереси держави, а і нематеріальні-порушення принципів законності та верховенства права, що закріплені Конституцією України, вважає позивач.

Згідно листа Монастирищенської районної ради № 62/01-20 від 11 лютого 2016 року заходи щодо відшкодування збитків, завданих медичній установі не вживалися. Отже, Монастирищенською районною радою Черкаської області неналежним чином виконуються покладені на неї обов'язки, що дає право Уманській місцевій прокуратурі вживати заходи представницького характеру на захист інтересів держави в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». В зв'язку із чим прокурор звернувся до суду із даним позовом та просить стягнути з ОСОБА_7 витрати, понесені закладом охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину в сумі 3024,27 грн.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2016 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_8 та в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_9.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2016 року у задоволенні позову Уманської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Монастирищенської районної ради до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Монастирищенська центральна районна лікарня, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_9 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Черкаської області Мироненко В.О. оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального права. Просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2016 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги керівника Уманської місцевої прокуратури задовольнити у повному обсязі.

Учасники процесу про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, справа двічі відкладалась слуханням в зв'язку з неотриманням відповідачами судових повісток, які повертались у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка з'явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції виходив з того, що позов до відповідача не підлягає до задоволення на підставі ст.1180 ЦК України, так як відповідач на час звернення до суду з позовом став повнолітнім і судом помилково залучено матір відповідача до участі в розгляді справи як законного представника неповнолітнього відповідача, прокурором позов до неї не пред'являвся та у судовому засіданні не був підтриманий.

Відмовляючи прокурору у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача ОСОБА_7 матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, судом першої інстанції послався, що з врахуванням змін діючого законодавства, зокрема і положень КПК України лише вирок суду про засудження особи у вчиненні злочину є єдиною підставою вважати, що мав місце злочин та підставою для стягнення шкоди відповідно до вимог ст.1206 ЦК України. Судом першої інстанції зазначалось у рішенні, що прокурор послався на підставу закриття провадження як нереабілітуючу з посиланням на п.7 ч.1 ст.284 КПК України, разом з тим даний пункт, частина статті та стаття такого поняття не містить взагалі, дійшов висновку суд.

При закритті провадження відносно відповідача ОСОБА_7 судом питання наявності чи відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, як і підстави для його виправдання чи встановлення перебування обвинуваченого в стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, не досліджувались. Саме по собі визнання вини обвинуваченим у судовому засіданні при розгляді справи у кримінальному провадженні, якщо і має місце, не дає підстав вважати його особою, що вчинила злочин, вказав суд першої інстанції , пославшись на рішення Європейського суду з прав людини від 21 вересня 2006 р. у справі «Грабчук проти України».

Колегія суддів повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки вважає висновки помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як, відмовляючи прокурору у задоволенні позовних вимоги до ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановленим законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2015 року закрито кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України в зв'язку з відмовою потерпілого від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (а. с. 7).

Згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що 01 вересня 2015 року близько 18 год. 00 хв., знаходячись в підвальному приміщенні, що по АДРЕСА_1, під час суперечки з ОСОБА_9, яка виникла між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс останньому один удар кулаком правої руки в область обличчя, після чого наніс один удар правою ногою в область тулубу останнього, чим заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров'я та перелом 7-го ребра зліва, які згідно висновку експерта відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров'я (а. с. 95-97).

Із відповіді Монастирищенської ЦРЛ № 05/08-347 від 10 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_9 перебував на лікуванні в хірургічному відділенні з 02 вересня 2015 року по 09 вересня 2015 року. Вартість перебування у лікарні склала 3024,27 грн. без вартості затрачених пацієнтом медикаментів (а. с. 8).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Постановою КМ України від 16 липня 1993 року № 545 затверджено Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання.

Відповідно до п. 1 даного Порядку, згідно зі статтею 1206 ЦК України кошти, витрачені закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, за винятком випадку завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат.

Пунктом 2 Порядку визначено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003(у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.

Крім того, пунктом 3 вказаного порядку передбачено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора.

У разі, коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.

Пунктом 4 Порядку також передбачено, що стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного державного бюджету ( місцевого чи регіонального самоврядування), або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я.

Аналогічні роз'яснення також містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року за № 11 (і змінами і доповненнями) «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», в пункті 6 якої роз'яснено, що звернути увагу судів на те, що відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування.

У разі сумніву в обґрунтованості перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні або в терміні лікування, у справі потрібно призначати відповідну експертизу.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що вирок суду про засудження особи у вчиненні злочину є єдиною підставою вважати, що мав місце злочин та підставою для стягнення шкоди відповідно до ст. 1206 ЦК України та, що діюче законодавство на час подання позову не встановлює, що закриття провадження з цієї підстави є нереабілітуючою чи реабілітуючою підставою, науковці дають суперечливі тлумачення даної підстави, оскільки спростовуються вимогами чинного законодавства, вищевказаними Порядком та постановою Пленуму.

Аналізуючи зміст ст. 284 КПК України, слід дійти висновку, що нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження перераховані в п.п. 4-8 ч. 1 ст. 284 КПК України. Важливими умовами для закриття провадження за цими підставами є: підтвердження матеріалами кримінального провадження події кримінального правопорушення; наявність у діянні складу кримінального правопорушення; причетність підозрюваного до вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається із змісту ухвали Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2015 року, що під час вирішення питання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України, в зв'язку з відмовою потерпілого від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, ОСОБА_7 та його захисник просили задовольнити клопотання ОСОБА_9, що свідчить про те, що саме ОСОБА_7 вчинив вказане правопорушення, за яке має нести відповідальність. Дана ухвала набрала законної сили.

Колегія суддів вважає, що помилковими є висновки суду першої інстанції, що у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_7 шкоди відповідно до вимог ст. 1206 ЦК України, так як курс лікування в Монастирищенській ЦРЛ проходив ОСОБА_9, який не є відповідачем у даній справі, оскільки згідно вимог діючого законодавства, особа, яка вчинила злочин, відшкодовує витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину, яким і є ОСОБА_9, а суд безпідставно та помилково визнав його участь у справі як третьої особи на стороні відповідача, допустивши порушення вимог процесуального законодавства, оскільки потерпілий ОСОБА_9 не може бути третьою особою на стороні відповідача .

Під час розгляду справи достовірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, а саме із відповіді Монастирищенської районної ради Черкаської області від 11 березня 2016 року № 104/01-20, згідно якої, Монастирищенська районна рада є засновником Монастирищенської ЦРЛ та передала їй для забезпечення статутної діяльності цілісний майновий комплекс на праві оперативного управління (а. с. 31).

Згідно довідки Монастирищенської районної ради Черкаської області від 18 березня 2016 року № 119/01-20, Монастирищенської ЦРЛ, засновником якої є районна рада, фінансується за рахунок коштів районного бюджету (а. с. 71).

Тому прокурором саме в інтересах Монастирищенської районної ради і заявлено позовні вимоги про стягнення коштів за перебування в лікувальному закладі потерпілого від злочину.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Черкаської області Мироненка В.О. підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню, оскільки відмовляючи прокурору у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин з відповідача ОСОБА_7 на користь Монастирищенської районної ради підлягають стягненню витрати понесені закладом охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_9 в сумі 3024,27 грн.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то судові витрати стягуються з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позов прокурором подано до відповідача ОСОБА_7, то підлягають стягненню із ОСОБА_7 в дохід держави і судові витрати в сумі 2893,80 грн. (1378 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1515,80 грн. - за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області Мироненка В.О. - задовольнити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом Уманської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Монастирищенської районної ради до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Монастирищенська центральна районна лікарня, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_9 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення скасувати, ухваливши нове рішення.

Позов Уманської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Монастирищенської районної ради задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Монастирищенської районної ради Черкаської області витрати понесені закладом охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_9 в сумі 3024,27 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 2893,80 грн. за сплату судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :