Справа №222/601/16-ц
Провадження № 2/222/166/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року Влодарський районний суд Донецької області в складі:

судді Доценко С.І.,

при секретарі Болбат Н.І.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому зсіданні в залі суду смт. Нікольське цивільну справу за позовом:

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3

про стягнення аліментів на утримання батька ,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути на його користь аліменти з відповідача, який є його сином в розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця до його смерті, мотивуючи свої вимоги тим, що йому з 2008 року встановлена III група інвалідності довічно, а тому він є непрацездатним, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги. Просить допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за 1 місяць та покласти на відповідача судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та пояснила, що позивач є непрацездатною особою, інвалідність йому встановлено довічно. Відповідач є його рідним сином, який відповідно до вимог ст.202 ч.1 СК України зобов'язаний утримувати непрацездатного батька. Інших осіб, які б мали обов'язок його утримувати немає. Єдиним доходом позивача є пенсія, яка є недостатньою для забезпечення його потреб, тому що він вимушений нести витрати на оренду житла, тому що немає можливості проживати в своєму будинку разом з колишньою дружиною та відповідачем, він використовує кошти на придбання ліків, з цих коштів сплачує кредитні зобов'язання.

Представник відповідача проти позову заперечувала, мотивуючи тим, що позивач є інвалідом III групи, яка вважається робочою групою. У відповідача негативне ставлення до батька тому що він нічого не зробив для свого сина, коли він потребував з його боку уваги та матеріальної допомоги. Матеріальним забезпеченням їх сім'ї завжди займалась лише мати відповідача. Після отримання позивачем черепно-мозкової травми, всі сімейні кошти йшли на його лікування, щоб поставити його на ноги. Але він віддячив тим, що в 2011 році за власною ініціативою залишив сім'ю і став проживати окремо. На сьогоднішній день він з сином не спілкується. Місце його проживання невідоме. Навіть адреса в позовній заяві це лише адреса для листування. Позивачу нарахована пенсія , яка є більшою за встановлений прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. Той факт що він отримує її в меншому розмірі у зв'язку із проведенням примусових утримань із пенсії на виконання його кредитних та штрафних зобов'язань, не може бути тягарем для відповідача. Позивачем не надано доказів, що він несе витрати на лікування та інші витрати. Виносячи рішення суд зобов'язаний врахувати матеріальне та сімейне становище обох сторін. На відміну від позивача, який отримує пенсію , відповідач не має зовсім ніякого доходу. Він проживає в зоні АТО, у зв'язку з чим не може знайти роботу. Він проживає з матір»ю та перебуває на її утриманні. Також разом з ним проживає його цивільна дружина яка має народити дитину. Таким чином його матеріальне становище не дає йому змоги утримувати батька. Окрім того позивач не довів, що потребує матеріальної допомоги, що є обов'язкової умовою за ст.202 СК України. Просила відмовити в задоволенні позову.

Суд, розглядаючи позовні вимоги в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, які досліджені в судовому засіданні, вислухавши думку осіб, що приймали участь у розгляді справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що свідчить про те що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та обов'язок доказування покладається на сторони.

Відповідно до положень ст.202 ч.1 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно с положеннями ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Таким чином, аналізуючи зазначені положення СК України вбачається, що обов'язок повнолітніх дітей утримувати батьків ґрунтується на двох обов'язкових умовах в їх сукупності: по-перше, батьки повинні бути непрацездатними; по-друге, непрацездатні батьки повинні потребувати матеріальної допомоги. Також, при визначені розміру аліментів, згідно з ст. 205 ч.1 СК України, суд враховує матеріальний та сімейний стан сторін.

Згідно заявлених позовних вимог, позивач просить задовольнити його вимоги на підставі того що він є непрацездатним та у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Із наданих позивачем доказів в обґрунтування своїх вимог встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином позивача.

Згідно з виписок з актів огляду МСЕК встановлено, що вперше позивач отримав третю групу інвалідності 15.12.2005 року як наслідок черепно-мозкової травми, яка після обстеження МСЕК 29.02.2008 року була встановлена йому довічно. Згідно з діагнозом МСЕК інвалідність є наслідком перенесеної черепно-мозкової травми. Згідно висновку МСЕК про умови та характер праці встановлено, що позивачу не заборонено працювати, але ж встановлені обмеження в роботі на висоті, біля води, біля вогнища, та на рухомих механізмах.

Згідно копії пенсійного посвідчення НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 встановлено, що він є пенсіонером , вид пенсії - по інвалідності 3 гр., загальне захворювання. Термін дії - довічно.

Згідно довідки ПФУ в Володарському районі Донецької області ОСОБА_2 знаходиться на обліку та йому призначена та нарахована пенсія в період з грудня 2015 по квітень 2016 року -1174 гривень, в травні 2016 р- 1230 гривень. Розмір пенсії фактично виплачений становить в грудні 2015 року -9 76.40грн., в січні 2016 -1044.40 грн., в лютому 2016 - 939.21 грн., березні 2016 року - 940.49 грн., в квітні 2016 - 939.20 грн., в травні 2016- 984грн.

Згідно з рішенням Володарського районного суду від 29.01.2011 року за ініціативою позивача було розірвано його шлюб з ОСОБА_4

Із наданої відповідачем довідки з інформаційного фонду ДРФО ДФС України про його доходи вбачається що з 1 кварталу 2011 року по 4 квартал 2015 року відомості про його доходи відсутні.

Таким чином судом встановлено, що позивач дійсно є інвалідом III групи, не працює та в розумінні ст.1 Закону України « Про прожитковий мінімум» відноситься до осіб, які втратили працездатність.

Ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначає поняття прожитковий «мінімум» яким визнається вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі -набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Так, Законом України «Про державний бюджет на 2016 рік» встановлений прожитковий мінімум для осіб які втратили працездатність з січня по квітень 1074 грн. на місяць, а з травня 2016 року - 1130 грн. На час розгляду справи в травні 2016 року розмір нарахованої позивачу пенсії становить 1230 грн.

Судом встановлено, що призначена та нарахована позивачу пенсія перевищує встановлений Законами України прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, але ж з урахуванням утримань із пенсії фактично він отримує пенсію в меншому розмірі, а саме в травні 2016 року розмір отриманої пенсії склав 984 грн. при розмірі прожиткового мінімуму в травні 2016 року для осіб, що втратили працездатність - 1130 грн.

Суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги в частині визначення розміру аліментів в розмірі ? частки від заробітку (доходу), тому що судом встановлено, що відповідач ніде не працює і немає доходу, а тому суд вважає доцільним визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі.

Таким чином, суд з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги, але враховуючи, що відповідач не працює ,немає ніякого доходу, задоволенню підлягають вимоги в твердій грошовій сумі в розмірі 150 грн. щомісяця , що становить фактично різницю між встановленим законом прожитковим мінімумом для осіб, що втратили працездатність та фактично отриманою пенсією, забезпечивши позивачу доход в розмірі встановленого прожиткового мінімуму для відповідних осіб. Враховуючи, що інвалідність встановлена довічно, аліменти підлягають стягненню довічно.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню, в розмірі 150 грн. щомісяця довічно, суд вважає їх достатніми, приймаючи до уваги те що ,згідно з висновками МСЕК про умови і характер праці, із встановленням позивачу 3 групи інвалідності він лише частково втратив працездатність та має можливість працювати, з урахуванням встановлених МСЕК обмежень і отримувати додатковий доход, для забезпечення всіх своїх матеріальних потреб понад встановлений прожитковий мінімум.

Враховуючи, що положення Глави 17 СК України не встановлюють дати, з якої повинні бути стягнуті аліменти на утримання батьків, то аліменти підлягають стягненню на загальних підставах, з моменту набрання рішенням законної сили.

Але ж, на думку суду, підлягають задоволенню вимоги позивача про негайне виконання судового рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, які ґрунтуються на положеннях ст.367 ч.1 п.1 ЦПК України.

Доводи позивача про його матеріальні потреби, пов'язані з витратами на придбання ліків та оренду житла не підтверджені доказами, а тому не приймаються судом.

Суд також не приймає доводи представника відповідача, що позивач як батько ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, тому що вони не підтверджені доказами, а тому немає підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримувати свого батька.

В решті позову слід відмовити.

Судові витрати по справі складаються із судового збору. Згідно частин 1, 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір із вимог майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, що на день звернення з позовом становить 551.20 грн.

Згідно зі статтею 5 Закону «Про судовий збір» № 3674-VI визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання позову про стягнення аліментів.

Таким чином, в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати в сумі 275.60 грн., що відповідає 50% задоволених вимог, а решту судових витрат необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 202,205 СК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батька в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку щомісяця, довічно, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь батька ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) аліменти на його утримання в сумі 150 (сто п'ятдесят) гривень щомісяця, довічно з дня набрання рішенням законної сили.

На підставі ст.367 ч.1 п.1 ЦПК України допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць в сумі 150 (сто п'ятдесят) гривень.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 275 (двісті сімдесят п'ять) гривень 60 копійок.

На підставі ст. 88 ЦПК України решту судових витрат в сумі 275 (двісті сімдесят п'ять) гривень 60 копійок компенсувати за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

На рішення може бути подана апеляція через Володарський районний суд Донецької області до Апеляційного суду м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а для осіб, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні під час проголошення рішення - в той же строк з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлений 30.05.2016 року.

Суддя С.І. Доценко