Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1В

представника позивача ОСОБА_2Ф

відповідача ОСОБА_3С

представника відповідача ОСОБА_4М

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання спільної сумісної власності подружжя ,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1В звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3С про визнання спільної сумісної власності подружжя, який мотивувала тим, що 21.09.85 р. вона уклала шлюб з відповідачем, який, за позовом останнього, розірвано рішенням Ужгородського міськрайсуду від 24.06.15 р. Під час шлюбу, рішенням 13 сесії 21 скликання Чопської міської ради від 31.03.94 р. їх сім"ї, на імя відповідача, виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво індивідуального житлового будинку площею 0,06 га. по вул. Берегівській № 18 у м. Чоп, та , в подальшому, надано дозвіл на будівництво власного житлового будинку. Спільною працею та за рахунок спільних сумісних коштів виключно вони з відповідачем здійснювали будівництво будинку та господарських споруд - деревяної бані. У 2008 році будівництво будинку площею біля 120 м.кв. та бані біля 60 м.кв. було завершено, однак будинковолодіння не здано в експлуатацію. У вказаному будинку з 2008 року проживала їх сім"я у складі трьох чоловік, вони з відповідачем та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 У 2008 році, з метою створення належних умов для проживання у будинку, відповідач уклав договори на постачання газу (договір від 01.09.08 р., особовий рахунок № 1423), електроенергії (особовий рахунок 99.325), встановлено телефон № 71-30-87 за послуги телефонного зв'язку сплачували Закарпатській філії Укртелекому, до будинку підключено водопостачання та відведення каналізаційних стоків. Будинок та баня повністю умебльовано, встановлені побутові прилади та прилади для забезпечення утримання будинку, бані, створені комфортні умови для проживання та користування банею.

Разом з тим, представником позивача було уточнено позовні вимоги , відповідно до яких враховуючи наведене позивачка просить суд визнати будинковолодіння що складається із житлового будинку із мансардою, банею , господарськими спорудами та огорожою об"єктом спільної сумісної власності.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд такі задовільнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили, просили суд відмовити в його задоволенні . Відповідач просив суд врахувати, що будинок будувався ним , за дорученням та зокрема за кошти доньки, на його земельній ділянці, позивачка жодної участі у будівництві не брала, на час будування між ними шлюбних відносин , як подружжя не було.

Суд, заслухав позицію позивача та відповідача , представників сторін, заслухав покази свідка ОСОБА_6Ю, який показав , що проживає по сусідству з відповідачем , знає що будівництво здійснював відповідач , там бачив тільки його , з позивачкою він знайомий, однак її бачив 2 рази після будівництва , чи перебували сторони у щлюбі йому не відомо, щоб вона брала якусь участь він не знає, за чиї кошти проводилось будівництво йому також не відомо. Свідок ОСОБА_7Г суду показав, що як йому відомо сторони близько 10 років разом не проживають, За які кошти та ким будувався будинок йому не відомо, знає що позивачка проживала на квартирі . На час коли він побував у будинку ОСОБА_3 на дні народження то будинок завершений не був, чи зданий в експлуатацію йому не відомо. На будівництві завжди був тільки відповідач . тому знає що такий будував саме ОСОБА_3 Свідок ОСОБА_8Ю , який суду показав, що обидві сторони йому знайомі, він є сусідом , про будівництво знає повз цей будинок проходить щодня, хто саме в ньому проживає він не знає, однак йому відомо що коли будинок будувався там постійно був відповідач, він його там бачив з майстрами , позивачку він не бачив жодного разу. Коли почалось будівництво він точно не пам"ятає, десь в 2008-2009 роках, а придатний до будівництва вже десь протягом років 4. Свідок ОСОБА_9Ф яка суду показала , що вона є хресною мамою доньки сторін, тому добре знає їх сім"ю, їй відомо що сім"я ОСОБА_3 фактично разом не проживають вже 10 років, як подружжя, будинок побудував ОСОБА_3, він завжди ділився своїми планами з приводу будівництва , допомогала йому в будівництві донька, оздобленням будинку займався дизайнер. Також їй відомо , що позивачка жодної участі у будівництві не брала, відношення до будинку вона не має, жодного разу свідок її там не бачила, що стосується відносин позивача з донькою то зазначила, що їх відносини були не дружніми, спільних інтересів у них не було , донькою займався тільки батько . Позивачка працювала прикордонницею. Свідка ОСОБА_10, який в судовому засіданні зазначив, що ким будувався будинок він не знає, однак йому так відомо що будинок належить ОСОБА_3, його він постійно бачив там, позивачку він не бачив жодного разу. Також суд заслухавши покази свідка ОСОБА_1В , яка суду показала, що з 2006 -2007 року її батьки не проживали як подружжя, на даний час будинок який є предметом спору в експлуатацію не зданий, будувався він її батьком для неї, кошти на будівництво вона надавала на матеріал, вказане може підтвердити документами, працює вона з 2007 року , була зареєстрована як приватний підприємець. Також засвідчила, що її мама участі у будівництві не брала, там також не проживала . ОСОБА_1В також показала, що вони з батьком все по будівницву узгодили, земельна ділянка належить батьку, будинок вона на себе переоформити не може оскільки на ньому наразі арешт . Під час будівництва її мама не працювала, хіба з початку на митниці, жодної участі вона не брала. З позивачкою з 2012 року вони не спілкуються, ініціатива є її оскільки відношення матері є не прийнятним. Свідка ОСОБА_11І, який суду показав, що позивачка є його двоюрідною сестрою, йому відомо що сторони близько 10 років разом не проживають, в 2011 році будинок був повіністю готовий, він там був з ОСОБА_3, оскільки був запрошувати їх на весілля, жили вони добре , ОСОБА_4 працювала на митниці , на той час вони були в шлюбі , сім"я була прикладом для інших, жили вони добре. Свідок ОСОБА_12В суду показала, що є сестрою позивачки, як їй відомо то сторони разом проживали до 2012 чи 2013 року,їх шлюб був міцним . В 2011 році помер їх з позивачкою батько, на похоронах у нього були і позивач і відповідач разом, з початку після одруження вони проживали з батьками ОСОБА_13 , потім перейшли проживати окремо , однак і в такому разі батьки продовжували миатеріально їх підтримувати. Коли вони почали хату будувати вона точно не пам"ятає , приблизно в 2008-2009 роках . Про те, що у сестри в сім"ї проблеми, вона дізналась десь в 2013 році, коли мова зайшла про розлучення , також сестра казала , що не може потрапити в будинок. Також показала, що позивачка брала участь у будівівництві, постійно говорила про те, що треба зробити, систематично співпрацювала з дизайнером. Чому будик не здано в експлуатацію їй не відомо, готовим дя проживання він був уже десь в 2011 -2012 році , за чиї кошти будовано будинок їй не відомо, позивачка в свій час працювала на митниці. Так , дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до висновку, що позов із наведених у ньому мотивів не є обґрунтований і не підлягає до задоволення, а тому в його задоволенні слід відмовити з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 21.09.85 р. ОСОБА_1В та ОСОБА_3С уклали шлюб який, за позовом останнього, розірвано рішенням Ужгородського міськрайсуду від 24.06.15 р.

Рішенням 13 сесії 21 скликання Чопської міської ради від 31.03.94 р. ОСОБА_3С виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво індивідуального

житлового будинку площею 0,06 га. по вул. Берегівській № 18 у м. Чоп, та в подальшому, надано дозвіл на будівництво власного житлового будинку.

На вказаній земельній ділянці проводиться будівництво житлового будинку та бані, таким чином це є недобудова, а тому в експлуатацію майно не здано.

Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та дозвіл на виконання будівельних робіт видані на ОСОБА_3

Показами свідків та доказами в матеріалах справи стверджено, що ОСОБА_3С брав участь у будівництві самостійно, будував будинок для своєї доньки за її кошти.

Відповідно до норм чинного законодавства , майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно.

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.Разом з тим, відповідно до вимог п.3 ст. 57 СКУ особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти , які належали їй ( йому) особисто.

Також відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СКУ земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Таким чином, враховуючи вищенаведені вимоги чинного законодавства, судом встновлено , що будинок №18 в м. Чоп не є спільною сумісною власністю подружжя. Кошти на будівництво будинку надавались донькою ОСОБА_1В, що підтверджується наданими відомостями щодо грошового переказу та відомостями щодо відкриття рахунку в банку для можливості отримання відповідачем необхідних коштів, будівництво будинку здійснено на земельній ділянці ОСОБА_3С, що отримана ним в приватну власність шляхом приватизації . Разом з тим встановлено, та показами свідків підтверджено, що участь у будівництві приймав ОСОБА_3, а позивачка ОСОБА_1В на будівництві присутня не була, кошти в будівництво не вкладала, факту, що джерелом набуття майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя позивачка в судовому засіданні не довела..

Окрім наведеного судом встановлено, що об"єкт незавершеного будівництва, що є предметом спору належним чином у власність не оформлений , будинок в експлуатацію не зданий , реєстрація права власності відсутня.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, згідно вимог чинного законодавства , обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

На підставі наведеного, керуючись вимогами ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України

РІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання спільної сумісної власності подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_14М