У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 6 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Промелектро», третя особа ОСОБА_4, про стягнення розрахункових сум,

в с т а н о в и в:

14 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 лютого 2015 року він був звільнений з роботи за власним бажанням з ПП «Промелектро». Питання його звільнення у зв'язку з роз'їздним характером роботи було узгоджено з майстром дільниці, де він працював. Він оформив обхідний лист і майстер повинен був передати всі документи начальнику дільниці для оформлення наказу і видачі трудової книжки. Після цього він виїхав за місцем реєстрації до смт. Олександрівка, а розрахункові суми підприємство повинно було перерахувати на його картку, а трудову книжку переслати поштою. Але до цього часу він не отримав трудової книжки та розрахункових сум. Він неодноразово звертався до начальника та до бухгалтера підприємства щодо розрахункових сум і трудової книжки, але, незважаючи на те, що він вже звільнений, розрахунку з ним не проведено. На думку позивача, за вини підприємства він залишився без роботи, бо без трудової книжки на нову роботу його не приймають, в центрі зайнятості на облік він стати не може. При звільненні йому не видано трудову книжку і не проведено повного розрахунку. Просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року (включно) у розмірі 10 100,43 грн з подальшою індексацією згідно рівню інфляції; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1469,28грн з подальшою індексацією згідно рівню інфляції; середній заробіток за затримку виплати розрахункових сум та затримку видачі трудової книжки у розмірі 7 770,70 грн, починаючи з лютого 2015 року з подальшою індексацією згідно рівню інфляції; суми нарахувань за час тимчасової непрацездатності з подальшою індексацією згідно рівню інфляції; моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, а саме просив стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року (включно) у розмірі 10 100,43грн; середній заробіток за затримку виплати розрахункових сум та затримку видачі трудової книжки у розмірі

36 073,56грн, починаючи з 11 лютого 2015 року по 27 січня 2016 року; компенсацію за невикористану відпустку за період роботи в розмірі 4 487,99грн; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн та витрати на юридичну допомогу в сумі

1 000 грн.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від

18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 6 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення розрахункових сум вірно виходив із наступного.

За даними підприємства заборгованість по заробітній платі перед позивачем складала 5 505,58 грн та сума компенсації за несвоєчасно виплачену зарплату

2 292,15 грн, які виплачені позивачеві 30 грудня 2015 року, що підтверджено платіжним дорученням від 30 грудня 2015 року № 5300.

Торгово-промисловою палатою України з 20 серпня 2014 року засвідчено настання обставин непереборної сили для ПП »Промелектро» у зв'язку із проведенням АТО.

Так, відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року у розмірі 10 100,43 грн, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач виплатив позивачеві заборгованість по заробітній платі разом із компенсацією за несвоєчасно виплачену зарплату. Висновки суду підтверджуються копією платіжного доручення № 5300 від 30 грудня 2015 року про перерахування на рахунок позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 7 584,45 грн.

Суди правильно відмовили в задоволені позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки згідно з наказом № 0212/01 від 12 лютого 2015 року в зв'язку з неявкою електромонтажника-налагоджувальника ОСОБА_2 в день звільнення 11 лютого 2015 року до відділу кадрів підприємства та неотримання письмової заяви про звільнення наказ № 7 від

11 лютого 2015 року був скасований, про що було зроблено відповідний запис до трудової книжки позивача.

На момент ухвалення судового рішення ОСОБА_2 значиться в табелі обліку використання робочого часу ПП «Промелектро», тобто звільнення не відбулося, а тому і відсутні підстави для виплати компенсації за невикористану відпустку.

Торгово-промисловою палатою України з 20 серпня 2014 року засвідчено настання обставин непереборної сили для ПП «Промелектро» у зв'язку із проведенням АТО.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, за затримку видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди у зв'язку із форс-мажорними обставинами та відсутністю вини підприємства, так як позивача не звільнено з підприємства у встановленому законом порядку.

Доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року та ухвали апеляційного суду Донецької області від 6 квітня 2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Промелектро», третя особа ОСОБА_4, про стягнення розрахункових сум, за касаційною скаргою касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 6 квітня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна