Справа № 159/1386/16-ц
Провадження № 2/159/802/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Луньової Т.М.,

за участі секретаря Канашкової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до лізингової компанії «Ваш Авто», в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003544 від 02.03.2016 року, предметом якого є придбання автомобіля «Renault Sandero Stepway» вартістю 360000 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача 40000 грн., сплачених позивачем як адміністративний платіж по договору фінансового лізингу № 003544 від 02.03.2016 року.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви позивач посилається на наступні обставини: 02 березня 2016 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 003544 відповідно до якого товариство зобовязалось придбати у свою власність та передати позивачеві у користування автомобіль «Renault Sandero Stepway», а позивач зобовязався періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Позивач вказує, що даний договір фінансового лізингу суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України. Так позивач, шляхом укладення договору купівлі продажу мав на меті придбати автомобіль «Renault Sandero Stepway». Консультант товариства підтвердила, що ціна автомобіля 360000 грн. та пояснила, що після сплати авансу в розмірі 40000 грн. автомобіль буде доставлено за місцем проживання позивача протягом 10 днів. Ознайомившись з умовами договору фінансового лізингу позивач дізнався про те, що оплачені у якості авансу 40000 грн. насправді виявився адміністративним платежем, який навіть у разі розірвання договору не підлягає поверненню. Попри обіцянок менеджера, автомобіль упродовж 10 днів позивачеві так і не був переданий, а на претензії позивача працівниками компанії йому було розяснено, що у разі небажання очікувати передачі автомобіля договір може бути розірваний. Однак, розірвати договір без втрати сплачених позивачем 40000 грн. неможливо. Детально ознайомившись з умовами оскаржуваного договору позивач пересвідчився у тому, що умови договору є несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду споживача. Достовірної, доступної інформації щодо предмету договору позивачем також не було отримано, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказані обставини та статті 203, 215, 216, 627, 806 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003544 від 02.03.2016 року, стягнути з відповідача на його користь 40000 гривень, сплачених як адміністративний платіж по договору фінансового лізингу та судові витрати.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача, будучи належним чином, завчасно повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

За вказаних вище обставин неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача.

Заперечуючи позов відповідач покликається на ту обставину, що сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, у належній формі дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору фінансового лізингу. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України оскаржуваний договір лізингу є дійсним, оскільки у момент укладення правочину, сторонами було додержано усіх вимог, що визначені у статті 203 ЦК України. Не заперечуючи тієї обставини, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою і у відповідності до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню, з посиланням на ч.2 ст. 20 вказаного закону, а також на обставини, які унеможливлюють отримання відповідачем відповідної ліцензії на час вчинення оскаржуваного правочину, вважає діяльність Товариства, повязану з наданням фінансових послуг без відповідної ліцензії, законною. Встановлення Адміністративного платежу у розмірі 10% від суми вартості Предмету Лізингу є результатом домовленості між сторонами і не суперечить частині 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідач вважає викладені у Договорі умови справедливими і такими, що знаходяться у повній відповідності із діючими положеннями норм цивільного законодавства України. Не погоджуючись з позицією позивача, щодо несправедливості умов договору з підстав істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін на шкоду споживачеві, відповідач вказує на норми Закону України «Про фінансовий лізинг», якими регламентуються певні права споживача, що усуває вказаний дисбаланс. Враховуючи, що відносини, повязані з фінансовим лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень за договорів купівлі-продажу, найму та прокату, якими не передбачено обовязкової нотаріальної форми, оспорюваний договір не підлягає нотаріальному посвідченню.

Дослідивши письмові докази у даній справі суд дійшов висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)

Судом встановлено, що 02 березня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 00354, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме автомобіль «Renault Sandero Stepway», а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.

Суд вважає, що такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року.

Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відповідач не представив суду документи, які б підтвердили, встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ « Лізингова компанія «Ваш Авто» з посиланням на ту обставину, що на теперішній час серед діючого законодавства України відсутні ліцензійні умови щодо здійснення фінансових послуг, а згідно частини 2 ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не затосовується.

Разом з тим, ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» не суперечить частині 1 статті 227 Цивільного кодексу України, яка вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 02 березня 2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається зі змісту договору лізингу №003544 від 02 березня 20016 року укладеного між сторонами (розділ «Визначення термінів»), адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку та підготовку документа для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у додатку №1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості Предмета лізингу.

Тобто адміністративний платіж це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

У відповідності до ст. 10 Договору лізингу, лізинговий періодичний платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи повязані з підготовкою та укладанням цього договору.

Розмір такої комісії за перевірку та підготовку документів для укладення договору (адміністративний платіж) становить 40000 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Відтак вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності.

З п.4.1 Договору вбачається, що Лізингодовець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмету лізингу (стаття 9 Договору), Комісії за передачу предмета лізингу.

Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Згідно пунктів 1.5, 1.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то зазначені пункти договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Суперечливими і як наслідок несправедливими стосовно лізингоодержувача є п.5.5 і п.5.6 Договору оскільки будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмету лізингу або його зєднання з будь-якими нерухомими або рухомими обєктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем у той час, як на лізенгоодержувача умовами даного договору покладено обовязок за власний рахунок забезпечити відповідність предмету лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмету лізингу, які можуть час від від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням, нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції.

Пункт 10.15 Договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення.

Виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п. 12.1, 12.5, 12.6, 12.7 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено.

Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін.

Не погоджуючись з позицією позивача, щодо несправледливості умов договору з підстав істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін на шкоду споживачеві, відповідач вказує на норми Закону України «Про фінансовий лізинг», якими регламентуються певні права споживача, що усуває вказаний дисбаланс.

Однак, вказана обставина лише підтверджує несправедливість умов оскаржуваного договору та існування істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін на шкоду споживачеві.

Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7 ч. З, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Слід також зауважити, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №003544 від 04 квітня 2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Відповідно до статті 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача в користь позивача судовий збір у сумі 1102,40 гривень.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 88, 212,213, 214, 215 ЦПК України, статтями 3, 6, 203, 215, 216, 227, 627, 806, 807 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Законом України «Про захист прав споживачів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003544 від 02.03.2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (, р.р.4 в АТ «ОСОБА_2 Аваль») на користь позивача ОСОБА_1 40 000 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (, р.р.4 в АТ «ОСОБА_2 Аваль»), на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у даній справі в розмірі 1102,40 гривень (одну тисячу сто дві грн. 40 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Т.М.Луньова