У х в а л а

іменем україни

22 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ШтеликС.П., Журавель В.І., Черненко В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фермерського господарства «Оазис» про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належать земельні ділянки: площею 6,75 га (далі - земельна ділянка НОМЕР_1), площею 6,77 га (далі - земельна ділянка НОМЕР_2), площею 0,16 га (далі - земельна ділянка НОМЕР_3), площею 0,02 га (далі - земельна ділянка НОМЕР_4), площею 0,02 га (далі - земельна ділянка НОМЕР_5) та площею 0,02 га (далі - земельна ділянка НОМЕР_6).

21 жовтня 2006 року між нею та ФГ «Оазис» укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з яким вона передала відповідачу у платне користування земельну ділянку НОМЕР_1.

14 травня 2009 року між нею та ФГ «Оазис» укладено договір оренди земельних ділянок, згідно з яким вона передала відповідачу у платне користування земельні ділянки НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконав умови договору та не сплатив їй відповідні суми орендних плат передбачених указаними договорами оренди за 2013-2014 роки, позивач просила суд: стягнути з відповідача на її користь орендну плату за договором оренди від 21 жовтня 2006 року за 2013-2014 роки в сумі 4 923 грн 84 коп, пеню за прострочення указаної сплати в розмірі 3 573 грн 84 коп та розірвати цей договір оренди; стягнути з відповідача на її користь орендну плату за договором оренди від 14 травня 2009 року за 2013-2014 роки в сумі 8 324 грн 83 коп, пеню за прострочення указаної сплати в розмірі 5 732 грн 90 коп та розірвати цей договір оренди.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2015 року скасовано рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з фермерського господарства «Оазис» на користь ОСОБА_4 борг за договором оренди земельних ділянок від 14 травня 2009 року в розмірі 238 грн 55 коп., а також пеню в розмірі 163 грн 81 коп.

Розірвано договір оренди земельних ділянок, укладений 14 травня 2009 року між ОСОБА_4 та фермерським господарством «Оазис», стосовно земельної ділянки площею 0,16 га, кадастровий номер НОМЕР_7, земельної ділянки площею 0,02 га, кадастровий номер НОМЕР_8, земельної ділянки площею 0,02 га, кадастровий номер НОМЕР_9, земельної ділянки площею 0,02 га, кадастровий номер НОМЕР_10, які розташовані в межах території Романовобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити оскаржуване судове рішення та задовольнити позовні вимоги повністю.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З матеріалів справи вбачається, що рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено та не спростовувалось сторонами, що спірні земельні ділянки належать ОСОБА_4 на праві власності та між сторонами були укладені договір від 21 жовтня 2006 року оренди земельної ділянки НОМЕР_1 та договір від 14 травня 2009 року оренди земельних ділянок НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6.

Згідно з довіреністю від 27 лютого 2013 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси в усіх державних, громадських, приватних та інших підприємствах, установах, організаціях з усіма необхідними повноваженнями та з усіх питань, які стосуються її як власника або орендодавця спірних земельних ділянок.

Судами також установлено, що 27 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ФГ «Оазис» укладено договори оренди земельних ділянок, предметами яких є передача відповідачу у користування земельної ділянки НОМЕР_1 та земельної ділянки НОМЕР_2.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що орендар повністю сплатив орендну плату за користування спірними земельними ділянками та виконав умови нових договорів оренди від 27 лютого 2013 року, у зв'язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з положеннями ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами. У зв'язку із чим, апеляційний судна підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір оренди від 21 жовтня 2006 рокубув припинений з ініціативи позивача, в інтересах якої діяв її представник - ОСОБА_5, шляхом укладення нового договору оренди від 27 лютого 2013 року щодо земельної ділянки НОМЕР_1, тому відповідні позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання договору оренди від 21 жовтня 2006 рокуне підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції також вірно вказав на те, що договір оренди від 14 травня 2009 року був припиненийчастково з ініціативи позивача, в інтересах якої діяв її представник - ОСОБА_5,шляхом укладення між сторонами нового договору оренди від 27 лютого 2013 року щодо земельної ділянки НОМЕР_2, у зв'язку із чим не підлягають задоволенню також позовні вимоги щодо розірвання договору оренди від 14 травня 2009 року в частині, що стосується указаної земельної ділянки.

З урахуванням зазначеного та встановивши, що ФГ «Оазис» виконало умови договорів оренди від 27 лютого 2013 року та сплатило позивачу передбачену договорами плату за користування земельними ділянками НОМЕР_1 та НОМЕР_2, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з відповідача орендної плати за користування указаними земельними ділянками.

Також, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що зобов'язання за договором оренди від 14 травня 2009 року в частині земельних ділянок НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 сторонами змінені не були, однак відповідні зобов'язання зі сплати орендної плати за користування указаними земельними ділянками у 2013-2014 роках ФГ «Оазис» не виконало, у зв'язку із чим з останнього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з орендної плати за вказаний період, а спірний договір від 14 травня 2009 року слід розірвати через невиконання орендарем умов цього договору.

Висновок апеляційного суду в указаній частині узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-146цс12 від 12 грудня 2012 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим оскаржене судове рішення відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

В.І. Журавель

В.А. Черненко