Справа № 363/2508/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/1492/16 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба О. П.
Категорія 19 16.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Суханової Є.М., Журби С.О.,

При секретарі - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника начальника Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року у справі за позовом Прокурора Вишгородського району Київської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу об»єкту незавершеного будівництва «Школа», -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

В Вишгородський районний суд Київської област з позовом звернувся прокурор Вишгородського району Київської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу об»єкту незавершеного будівництва «Школа».

В судовому засіданні, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заявив клопотання про залишення позову без розгляду відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦПК України, посилаючись на вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 45 ЦПК України, вказуючи на те, що на час розгляду справи, прокурор не обґрунтував достатні підстави для представництва інтересів держави в суді.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року, позовну заяву прокурора Вишгородського району Київської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області залишено без розгляду у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою Заступник начальника Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року, справу направити для продовження розгляду в Вишгородський районний суд Київської області, посилаючись на те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Заступника начальника Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, тобто в суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до п. 1 Розділу 13 Перехідних положень Закону № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді. Даний закон набрав чинності 15 липня 2015 року.

Разом з тим згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених ч. 2 або 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених ст. 121 цього Кодексу.

Так, згідно ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Закон спрямований на вдосконалення законодавчих засад організації та діяльності прокуратури України з метою імплементації європейських стандартів, позбавлення прокуратури надмірних повноважень щодо здійснення нагляду за додержанням законів.

Законом № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року звужено повноваження прокурора щодо представництва в суді інтересів громадянина або держави.

Встановлено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді. Таке представництво здійснюється лише у випадках порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо: захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній компетентний орган.

Отже, роль прокурора у сфері представництва інтересів держави має допоміжний характер і основну роль згідно чинного законодавства України відіграють профільні органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, які самостійно звертаються до суду.

Постановляючи ухвалу про залишення без розгляду позову прокурора, судом безпідставно застосовано положення ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року (далі - Закон) та, посилаючись на вимоги Закону, помилково зроблено висновок, що прокурором не обгрунтовано в суді наявність обставин на здійснення або неналежне здійснення уповноваженим органом державної влади (Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області) захисту інтересів держави, про порушення яких йдеться в позові.

Так. з 26 жовтня 2014 року набрали чинності лише п. 5 розділу XII (крім підпунктів З, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділ XIII Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року.

При цьому, до набрання чинності повністю вищевказаним Законом України № 1697-УІІ від 14 жовтня 2014 року, а саме до 15 липня 2015 року, діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІ1 від 05 листопада 1991 року.

Враховуючи, що прокурор з вказаним позовом звернувся до Вишгородського районного суду Київської області 29 травня 2015 року, тому, колегія суддів вважає, що прокурор, при подачі позовної заяви правильно керувався статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 №1789-ХП, якою визначено форми та підстави представництва прокурором інтересів громадянина або держави в суді.

Частиною 3 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року визначено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Відповідно до п. 4 Рішення Конституційного суду України від 08 квітня 1999 року за № З-рп/99 із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Звертаючись із вищевказаною позовною заявою прокурором було чітко сформульовано та умотивовано порушення інтересів держави та належним чином обґрунтовано орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави.

Зокрема, позивачем за даним позовом визначено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, який є стороною спірного договору купівлі продажу об'єкта незавершеного будівництва «Школа», укладеного 12 травня 2009 року.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного майна» основними пріоритетами приватизації є підвищення ефективності виробництва та мотивації до праці, прискорення структурної перебудови і розвитку економіки України.

Одним із основних принципів приватизації державного майна є законність та державне регулювання та контроль.

Згідно ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного майна» державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Таким чином, порушення інтересів держави полягає у порушенні основних

пріоритетів та принципів приватизації державного майна, яке виражене у невиконанні вимог законодавства та умов Договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва щодо своєчасного будівництва об'єкта, а органом на який державою покладено обов'язок щодо здійснення діяльності у спірних правовідносинах є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України «ІІро прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Регіональне відділення Фонду державного майна по Київській області самостійно звернулось з клопотанням до прокуратури Київської області про вжиття заходів прокурорського реагування та звернення з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Київській області про розірвання договору купівлі-продажу.

Так як Регіональним відділення Фонду державного майна по Київській області не було вжито заходів до поновлення інтересів держави та повернення нерухомого майна у державну власність то прокурор Вишгородського району Київської області звернувся до суду з вказаним позовом.

Крім цього судом першої інстанції помилково зроблено висновок про зворотність дії в часі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1697-VIІ), з посиланням на ст. 58 Конституції України.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

У рішенні Конституційного суду України від 09 лютого 1999 року за № 1-рп 99 чітко вказано, що принцип, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за яким дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши ч. 1 ст. 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони

пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто, щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались

поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Враховуючи суб'єктний склад даних спірних правовідносин та те, що прокурор звернувся з цим позовом 29 травня 2015 року, отже діяв в межах компетенції та відповідно до вимог законодавства у формі та на підставах, передбачених ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року за № 1789-ХЛ, ст. ст. 45, 46 ЦПК України.

Також у цивільному законодавстві відсутня норма-дефініція, яка б закріплювала законодавче визначення поняття - цивільно-правова відповідальність.

Згідно наукового визначення, цивільно-правова відповідальність, це -установлена законом негативна реакція держави на цивільне правопорушення, що виявляється в позбавленні особи певних цивільних прав чи накладенні на неї обов'язків майнового характеру.

Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року не містить переліку умов за яких настає цивільно-правова відповідальність та не містить вказівок на види відповідальності за порушення норм права або умови укладеного між контрагентами договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, що належать учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Таким чином, незважаючи на набрання чинності Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII з 15 липня 2015 року, прокурор продовжує здійснювати представництво інтересів громадян та держави у справах, порушених до набрання чинності вказаного Закону у формі та на підставах, передбачених ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХП від 05 листопада 1991 року, ст. ст. 45, 46 ЦПК України.

За таких обставин та враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Заступника начальника Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області підлягає задоволенню, а ухвала Вишгородського районного

суду Київської області від 11 січня 2016 року скасуванню з направлення цивільної справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 311, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника начальника Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: