АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1824/10 Номер провадження 22-ц/786/655/16Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Чумак О.В.,

Суддів: Кривчун Т.О., Карнауха П.М.,

при секретарі: Лимар О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представників

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Чумак О.В.,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення - задоволено повністю.

Усунено перешкоди в користуванні належною ОСОБА_2 ? частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з цього домоволодіння.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з будинку по АДРЕСА_2.

Вирішено питання судових витрат.

З зазначеним рішенням місцевого суду не погодились відповідачі оскарживши його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі апелянти., посилаючись на порушення судом норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять скасувати оскаржуване рішення місцевого суду, ухваливши нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі. Вважають, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки було ухвалено без присутності одного з відповідачів, а також зазначили про неврахування місцевим судом їх клопотання про зупинення цивільного провадження, у зв'язку з розглядом Октябрським районним судом м. Полтави справи за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 2009 року, ОСОБА_8 через свого представника передала у власність ОСОБА_2, а ОСОБА_2 прийняла у власність, ? частину нерухомого майна, яке за правовстановлювальним документом значиться як домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 4/.

Згідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 квітня 2009 року, 22 квітня 2009 року до Октябрського РВ ПМУ ГУ МВС України в Полтавській області звернулась ОСОБА_2 з заявою про прийняття заходів щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_3, які незаконно проживають та перешкоджають користуватися заявниці належною їй нерухомістю /а.с. 7/.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 вересня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на частину домоволодіння /а.с. 25-31/.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі з квітня 2004 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 і користуються, як даною квартирою, так і житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення місцевий суд виходив з того, що будь-які законні підстави для проживання відповідачів у домоволодінні по АДРЕСА_2 відсутні, а тому вони підлягають виселенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Загальна декларація прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод визнає право власності як одну з найважливіших соціальних цінностей.

Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналізувавши зміст зазначених положень, колегія суддів, приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2., як законний власник квартири АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу, який є чинним і у встановленому порядку скасований не був, має право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами, відповідачі проживають у домоволодінні, що належить позивачу, тим самим протиправно позбавляють і обмежують його право власності на зазначене майно. Оскільки відповідачі у добровільному порядку звільняти помешкання відмовляються, то такі перешкоди з боку відповідачів підлягають усуненню у судовому порядку.

Таким чином, з огляду на доведеність факту порушення відповідачам, встановлених і гарантованих Конституцією та іншими законами України, прав позивача вільно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, колегія суддів, вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність виселення відповідачів із спірного домоволодіння, як заходу усунення перешкод у користуванні власником майна його власністю - є законним і обґрунтованим.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідачів, що вони на відповідних правових підставах, а саме - дозволу колишнього власника, проживали у спірному житловому приміщенні, з огляду на наступне.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана вище правова позиція, викладена Верховним Судом України у справі 6-158 цс 14 від 05 листопада 2014 року і, відповідно до ст. 360-7 ЦПУ України, є обов'язковою для всіх судів України у застосуванні одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність рішення місцевого суду у зв'язку з розглядом справи без участі відповідача ОСОБА_3, який повідомив суд про причини своєї неявки, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 статті 169 ЦПК України визначає підстави обов'язкового відкладення розгляду цивільної справи у з зв'язку з неявкою осіб.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України визнає обов'язковою підставою відкладення судового розгляду справи у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 вже подавав суду заяву про неможливість прибуття на судове засідання, призначене на 14 грудня 2015 року на 11 год. 00 хв. /а.с. 85/, у зв'язку з чим головуючим суддею по даній цивільній справі було ухвалено відкласти розгляд справи на 23 грудня 2015 року.

Матеріалами справи також підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 був повідомлений про час і місце судового засідання, призначене на 23 грудня 2015 року, між тим, заявою від 23 грудня 2015 року ним знову було повідомлено суд про неможливість прибуття на слухання справи, у зв'язку з перебуванням на лікарняному /а.с. 93/.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо незаконності розгляду цивільної справи без участі одного з відповідачів, оскільки чинним законодавством України передбачений обов'язок суду відкласти розгляд справи у разі першої неявки належно повідомленого учасника цивільного провадження, однак, як встановлено судом, відповідач двічі звертався до суду з заявою про неможливість прибуття на судове засідання, а тому місцевий суд, врахувавши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про розгляд справи без участі належно повідомленого відповідача.

Крім того, судом першої інстанції було вірно враховано, що відповідно до медичної довідки ОСОБА_3 знаходився на лікуванні з захворюванням, яке не є таким захворюванням, яке перешкоджає учаснику процесу з'явитись на судове засідання /а.с. 93/,

Також, на думку колегії суддів, безпідставним є доводи апелянтів про необхідність зупинення провадження по справі, у зв'язку з розглядом Октябрським районним судом м. Полтави цивільної справи за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, з урахуванням наступного.

Цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, перебувала у провадженні Октябрського районного суду м. Полтави з 20 травня 2009 року до грудня 2015 року. За цей час Октябрським районним судом м. Полтави було неодноразово зупинено провадження по даній цивільній справі: Ухвалою суду від 04 червня 2009 року, Ухвалою суду від 24 січня 2014 року, що призвело до затягування розгляду справи протягом тривалого часу.

Колегія суддів приймає до уваги Рекомендацію № R (81) 7 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14 травня 1981 року та Рекомендацію № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо принципів цивільного судочинства від 28 лютого 1984 року, в яких Комітет Міністрів Ради Європи виходив, зокрема, з того, що деякі процедури судочинства в певних випадках перешкоджають ефективному його здійсненню. Для уникнення зловживань з боку учасників процесу з метою затягування судового розгляду суд повинен активно сприяти забезпеченню пришвидшення судового розгляду, додержуючись при цьому неупередженості та процесуальних прав сторін.

У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював важливість здійснення правосуддя без відкладень, що можуть зашкодити його ефективності чи правдивості. Наприклад, у рішенні від 29 березня 2006 року «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) Європейський суд з прав людини зазначив, що він наголошує на важливості здійснення правосуддя без затримок, які можуть поставити під сумнів його ефективність і авторитет (п. 224).

Таким чином, враховуючі наведені положення закону, висновки Європейського суду з прав людини, виходячи з засад розумності строку розгляду справ, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного висновку про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній цивільній справі, так як тривале затягування вирішення позову протягом майже 6 років, порушує право позивача на своєчасний розгляд справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду в повній мірі ґрунтуються на законі та місцевим судом було правильно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосовано норми матеріального і процесуального права, які регулюють ці правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя (підпис) О. В. Чумак

Судді: (підпис) Т. О. Кривчун

(підпис) П. М. Карнаух

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Чумак