АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 677/1656/15-ц
Провадження № 22-ц/792/819/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 та його представника - адвоката Рохова О.В.,

представників церковної громади - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, який діє також в інтересах церковної громади села Волиця Красилівського району Хмельницької області до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки і піклування Красилівської районної державної адміністрації, про примусове виселення, стягнення квартплати за час проживання та витрат, пов'язаних з розглядом справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє також в інтересах церковної громади села Волиця Красилівського району Хмельницької області на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_4 у власних інтересах та в інтересах церковної громади села Волиця Красилівського району звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_6 про примусове виселення, стягнення квартплати за час проживання і судових витрат.

В обґрунтування позову вказав, що ОСОБА_2 разом із сім'єю самовільно вселився та до цього часу проживає в АДРЕСА_4.

Ця квартира належить на праві колективної власності церковній громаді с. Волиця, членом та представником якої він є.

ОСОБА_2 є церковнослужителем храму в м. Красилові, де йому та членом його сім"ї надано благоустроєне житло.

Однак незважаючи на неодноразові вимоги керівництва церкви та членів церковної громади звільнити житлове приміщення, відповідачі продовжують проживати у спірній квартирі, при цьому не проводячи оплату комунальних послуг, борг по сплаті яких становить 17 653 грн. 44 коп.

Крім того з 2008 року між громадою та відповідачами в судах України різних інстанцій розглядається спір щодо вищевказаної квартири, в зв'язку з чим на користь позивача підлягають стягненню також судові витрати в розмірі 2112 грн. 02 коп., до складу яких входять, зокрема, і витрати на проїзд до місця проведення судових засідань.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 9 березня 2016 року в задоволені позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд порушив норми матеріального права, оскільки не правильно встановив фактичні обставини справи, не врахував вимоги житлового законодавства, які вказують на порушення з боку ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_6 прав церковної громади та його, як одного з її членів, на спірну житлову квартиру.

В суді представники апелянтів підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Суд першої інстанції не повно встановив обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовної заяви.

Судом встановлено, що рішенням №11 від 25.12.2003 року Красилівської районної ради було надано згоду на безкоштовний прийом у комунальну власність Волицької сільської ради з балансу місцевого підприємства СТОВ „Довіра" трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Волицької сільської ради Красилівського району від 31.01.2005 року вказану квартиру було передано у колективну власність церковної громади с. Волиця.

23.02.2005 року сільською радою було видано свідоцтво про право колективної власності на нерухоме майно, відповідно до якого церковній громаді с. Волиця на праві колективної власності належить спірна квартира АДРЕСА_1 Цього ж дня право власності громади було зареєстровано Красилівським районним БТІ.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.08.2014 року було залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Волицької сільської ради Красилівського району, треті особи - СТОВ „Довір" про скасування рішення сесії Волицької сільської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

При цьому судами апеляційної та касаційної інстанцій було встановлено, що рішення Волицької сільської ради від 31.01.2005 року про передачу у власність церковній громаді с. Волиця спірної трикімнатної квартири з підсобними приміщеннями по АДРЕСА_2, є законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано об'єктивних даних на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин щодо порушення відповідачами права власності церковної громади, а саме, норм житлового законодавства України.

Цей висновок суду є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України „Про власність" в редакції, яка була чинною на час набуття права власності на спірну квартиру церковною громадою с. Волиця Красилівського району, суб'єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава.

Згідно зі ст.ст. 2, 318 ЦК України, суб'єктами права власності є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Статтею 7 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації" визначено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями).

На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.

Відповідно до ст. 8 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації", релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим.

Згідно зі ст. 18 цього ж Закону релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об'єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декламує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

В п. 101 рішення Європейського суду з прав людини від 14.06.2007 року „Свято-Михайлівська Парафія проти України" зазначено, що Парафія є релігійною групою, яка як така може від імені своїх прибічників користуватися правом, гарантованим статтею 9 Конвенції. Таким чином, голова громади віруючих має всі повноваження представляти їх групу в Суді.

Як вказано в п. 145 вищевказаного рішення суду, всупереч висновкам національних судів, статті 7 та 8 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації" не визначали, що релігійна група повинна складатися зі всіх осіб та всіх віруючих, які відвідують богослужіння конкретної церкви. Крім того, очевидною є суперечливість положень національного закону стосовно того, що є "релігійною організацією" та що є "релігійною групою", чи це одне й те саме; єдиною відмінністю між ними є місцевий статус "релігійної групи" та відсутність будь-яких вимог щодо її реєстрації відповідно до положень Закону. Більше того, відповідно до статті 14 Закону "релігійна група" може стати "зареєстрованою релігійною організацією", якщо принаймні 10 громадян України, які досягли повноліття, звернуться з заявою про реєстрацію до місцевої державної адміністрації.

В розділі III ДОКУМЕНТИ РАДИ ЄВРОПИ ТА ВІДПОВІДНІ ЗВІТИ/ВИСНОВКИ НЕУРЯДОВИХ ОРГАНІЗАЦІЙ, A - Документи Ради Європи, п. 269 вказаного рішення, містить висновок про те, що Законом України „Про свободу совісті та релігійні організації" обмежуються форми, у яких можуть створюватись релігійні організації, встановлюється обмеження на мінімальну кількість засновників, які можуть зареєструвати статут організації, у кількості 10 осіб (водночас для інших громадських організацій вимагається 3 особи), забороняється створювати місцеві або регіональні відділення без статусу юридичної особи, не передбачається надання статусу юридичної особи релігійним об'єднанням, проводиться дискримінація іноземців та осіб без громадянства.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини справи та вимоги національного та міжнародного законодавства, слід прийти до висновку про те, що конкретний спір за позовом ОСОБА_4 підлягає вирішенню судом в цивільному порядку, враховуючи ту обставину, що позивач діє як у власних інтересах, будучи рядовим членом релігійної громади с. Волиця Іоанно-Богословської Парафії Хмельницької Єпархії, яка має статус юридичної особи, так і в інтересах вказаної релігійної громади, захищаючи право власності громади на конкретно визначене нерухоме майно, яке підтверджено документально та відповідними рішеннями адміністративних судів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання для членів своєї родини, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки Волицької сільської ради Красилівського району, виданої в лютому 2008 року, ОСОБА_2 та члени його сім"ї, дружина, ОСОБА_1, діти: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до довідки Волицької сільської ради від 28.09.2015 року про склад сім"ї та зареєстрованих осіб, наймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, а членами її сім"ї - ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_6

Як вбачається з довідки Волицької сільської ради Красилівського району №743 від 28.09.2015 року, згідно даних погосподарських книг, станом на 01.01.1998 року міститься перший запис про проживання ОСОБА_2 разом із сім'єю в с. Волиця без зазначення адреси. Відповідно до записів погосподарської книги за 2001-2005 роки, місцем проживання відповідачів зазначене АДРЕСА_2. Станом на 2015 рік адреса їх місця проживання визначена як АДРЕСА_3.

На час розгляду справи в суді в спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_6

В той же час, у відповідності з вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України, справа не містить жодних доказів, які б вказували на правомірність вселення та проживання ОСОБА_2 та членів його сім"ї в спірній квартирі.

Відсутні дані про те, що житло було надано ОСОБА_2 або його дружині ОСОБА_1 в порядку службового житла СТОВ „Діброва", Волицькою сільською радою, церковною громадою с. Волиця, відповідно до вимог ст.ст. 118-123 ЖК України, або в порядку отримання житла державного чи громадського житлового фонду (ст.ст. 51-56, 58, 61 ЖК України).

З пояснень відповідачів вбачається, що вселення у спірну квартиру відбулося на підставі усного розпорядження керівництва СТОВ „Довіра" в 2001 році.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, в 2001 році керівник СТОВ „Діброва" в усному порядку дозволив їй разом з членами сім"ї вселитися в спірну квартиру, однак ніяких письмових документів щодо вселення та проживання вона не отримувала.

Однак вказане усне розпорядження не може бути визнано судом правомірною підставою для вселення і проживання у квартирі.

Не містить справа також і даних про існування між сторонами договірних відносин з приводу найму житлового приміщення на теперішній час.

Церковна громада, як єдиний дійсний власник спірного житла з 2005 року, в категоричній формі заперечує існування між громадою та сім'єю ОСОБА_1 домовленостей з приводу проживання у квартирі, наполягає на звільненні приміщення з метою облаштування церковної недільної школи для дітей прихожан.

Оскільки не встановлено правових підстав для проживання відповідачів у житлі, враховуючи позицію його власника, колегія суддів приходить до висновку про необхідність захисту права власності від порушень, які допущені відповідачами, в порядку, передбаченому ст. 391 ЦК України, шляхом виселення зі спірного приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Необґрунтованими є твердження ОСОБА_2 про те, що виселення призведе до порушення Конституції України, Закону України „Про охорону дитинства" в частині прав його малолітньої дитини, ОСОБА_6 на житло, оскільки таких обставин судом встановлено не було.

Дитина ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_6 не досягла чотирнадцятирічного віку (ІНФОРМАЦІЯ_4), і згідно із вимогами закону її місцем проживання є місце проживання її батьків.

Крім того, в даному випадку батьки дитини не набули відповідних прав щодо спірної квартири, вселення в житло та подальше проживання в ньому не ґрунтується на нормах закону, особистих, незалежних від батьків прав на спірне майно ОСОБА_6 не отримала, тому її виселення разом з батьками відповідає вимогам закону і не призведе до порушення її житлових прав.

Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідачем до суду першої інстанції була подана заява про застосування судом позовної давності, вказуючи на те, що про порушене право позивачу стало відомо в 2006 році, коли ОСОБА_12 був призначений на посаду священнослужителя церковного храму в с. Волиця.

Колегія суддів прийшла до висновку про те, що в даному випадку позовна давність не сплила, оскільки з дати отримання церковною громадою права власності на спірне житло, 23.02.2005 року, нею не було вчинено заходів щодо звільнення приміщення шляхом виселення відповідачів, які фактично користувалися чужим майном за згодою його власника.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, письмового звернення ОСОБА_4, як представника церковної громади с. Волиця, до метрополита Онуфрія, датованого 09.12.2014 року, саме з цього часу між сторонами виникли спірні правовідносини щодо квартири, оскільки на пропозицію власника майна, церковної громади, звільнити житло, ОСОБА_2 відмовився.

Таким чином суд прийшов до висновку, що перебіг позовної давності в даному випадку необхідно рахувати з 09.12.2014 року, коли позивач довідався про порушення свого права, яке триває до цього часу, тобто є триваючим правопорушенням.

Враховуючи, що з позовом до суду ОСОБА_4 звернувся в серпні 2015 року, тому позовна давність в даній справі не сплила.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості по сплаті комунальних послуг в розмірі 17653,44 грн. безпідставна, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини щодо надання комунальних послуг та оплати їх вартості, в справі також відсутні об'єктивні дані про те, що церковна громада понесла витрати по утриманню спірної квартири (по сплаті квартплати) за період проживання в ній відповідачів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 і ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Розподіл судових витрат здійснюється судом при ухваленні рішення відповідно до правил ст. 88 ЦПК України.

Не підлягає задоволенню також і вимога про стягнення з відповідачів судових витрат, а саме, витрат по сплаті судового збору та витрат на проїзд до місця розгляду судом справ, оскільки вони були здійснені стороною не в конкретній справі, а під час розгляду адміністративним судом інших справ в яких приймали участь як сторони, які приймають участь в даній справі, так і особи, які участі в цій справі не приймають.

Судові витрати в цивільній справі підлягають стягненню лише при розгляді цієї справи і не можуть бути стягнуті за окремим позовом.

Розподіл судових витрат в цій справі підлягає проведенню відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи, що позовні вимоги складаються з вимог майнового і немайнового характеру, задоволенню судом підлягають лише вимоги позовної заяви немайнового характеру, тому з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь церковної громади в особі ОСОБА_4 підлягає стягнення 243,60 грн. сплаченого позивачем судового збору за вимогу немайнового характеру та 267,96 грн. сплаченого апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, а разом 511 грн. 56 коп.

Слід зазначити, що оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому апелянту за рахунок відповідачів підлягає відшкодування половини сплаченої ним суми судового збору (535,92 грн:2=267,96 грн.).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє також в інтересах церковної громади села Волиця Красилівського району Хмельницької області задоволити частково.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задоволити частково.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 по 255 грн. 78 коп. з кожного судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції - Боголюбова Л.М. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 43,44