Справа № 464/8852/15 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.І.
Провадження № 22-ц/783/1636/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Струс Л.Б.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представників: ПрАТ «Страхова Компанія «Інгосстрах» - Гнатишака О.В., ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Інгосстрах» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Інгосстрах» про стягнення суми страхового відшкодування, -

в с т а н о в и л а:

02 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача - приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» 10 000 грн. страхового відшкодування та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі наказу Управління МВС України на Львівській залізниці за № 4950 від 11.12.2007 року був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. 18.03.2015 року уклав з відповідачем договір добровільного страхування непередбачених фінансових затрат № DNH0JL-152І2XR, предметом якого був майновий інтерес із страхуванням на випадок фінансових витрат внаслідок втрати Страхувальником роботи. Відповідно до умов вказаного договору, відповідач зобов'язувався у разі настання страхового випадку, передбаченого п. 5.2 Договору страхування, а саме: … втрати ним постійного місця роботи внаслідок розірвання трудового договору Страхувальника за ініціативою роботодавця /власника або уповноваженого ним органу/, «у випадку скорочення чисельності або штату працівників» виплатити йому - позивачу страхову суму в розмірі 10 000 грн., а він зобов'язувався сплачувати щомісячні регулярні платежі на рахунок страховика. На підставі наказу Управління МВС України на Львівській залізниці за № 70 о/с від 03.09.2015 року його звільнено з органів внутрішніх справ з 03.09.2015 року у запас Збройних Сил з постановкою на військовий облік через скорочення штатів. У зв'язку з наведеним, він скерував відповідачу пакет документів щодо виплати страхового відшкодування, проте отримав відповідь від 22.09.2015 року про відмову у виплаті такої, мотивуючи це тим, що стаття звільнення, що вказана у трудовій книжці, не являється підставою для виплати страхового відшкодування. Вважає таку відмову неправомірною та просить стягнути суму страхового відшкодування, а також судові витрати, а саме судовий збір в сумі 487,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення суми страхового відшкодування - задоволено частково.

Стягнуто із приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_3 10 000 (десять тисяч) грн. страхового відшкодування.

Стягнуто із приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_3 1 487 грн. 20 коп. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржило ПрАТ «СК «ІНГОССТРАХ», вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки, яких дійшов суд, такими, що не відповідають обставинам справи. Зазначає, що сторони договору визначились із поняттям страхового випадку (п. 5.2 Договору) чітко окресливши погоджену умову, за наявності якої в сукупністі однією з інших підстав визначеної договором й передбачили обов'язок Страховика провести виплату у випадку розірвання трудового договору. Проте, позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують укладення та розірвання з ним саме трудового договору за ініціативою роботодавця, натомість ним надано копію витягу з наказу № 70 о/с від 03 вересня 2015 року та виписку з трудової книжки, з яких вбачається, що позивач звільнений з органів ОВС України у запас Збройних сил на підставі п. «г» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Посилання на статті КЗпП України відсутнє. Оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, суд перекрутив факти, докази та позовні вимоги, зловживаючи своїми повноваженнями щодо здійснення правосуддя, зокрема щодо повного, всебічного та об'єктивного дослідження доказів по справі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: ПрАТ «Страхова Компанія «Інгосстрах» - Гнатишака О.В., ОСОБА_3 - Суптеля В.О.,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 18.03.2015 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (Страховик) та ОСОБА_3 (Страхувальник) укладено договір добровільного страхування № DNH0JL-152І2XR непередбачених фінансових витрат, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати Страхувальником роботи, на строк 12 місяців з 20.03.2015 року по 19.03.2016 року включно. Зокрема, за умовами договору і Правил страхування, Страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі 10000,00 (десять тисяч) грн., а Страхувальник зобов'язується своєчасно сплачувати Страховику страхові платежі (а.с. 4).

Відповідно до п. 5 вищевказаного Договору страхування страховим випадком є понесення Страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи. Під «втратою постійного місця роботи», відповідно до укладеного договору, розуміється розірвання Трудового договору Страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 11.12.2007 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, а саме Управління МВС України на Львівській залізниці на підставі наказу № 495 о/с від 11.12.2007 року (а.с. 41).

Наказом № 70 о/с від 03.09.2015 року по особовому складу голови ліквідаційної комісії ОСОБА_5, ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил з постановкою на військовий облік за ст. 64 п «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Підставою звільнення слугували: наказ МВС України від 22.06.2015 року № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції», наказ УМВС України на Львівській залізниці від 03.07.2015 № 43 о/с «Про організаційно-штатні зміни в УМВС України на Львівській залізниці», телеграма МВС України № 27590/ТХ від 20.07.2015 року (витяг з наказу - а.с. 6).

У трудовій книжці позивача ОСОБА_3 НОМЕР_1 внесені відповідні записи про прийняття такого на службу та звільнення з такої (а.с. 5).

Після звільнення позивач ОСОБА_3 10.09.2015 року звертався до відповідача щодо виплати страхового відшкодування, проте йому було відмовлено листом № 22-09/02-02 від 22.09.2015 року у зв'язку з тим, що вказана подія (звільнення з роботи) не входить в перелік страхових випадків, що перелічені в п. 5.2. Договору страхування (а.с. 7), зокрема, відповідач вважає відсутнім укладення трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07 березня 1996 року (далі - Закон), добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Частиною 1 статті 25 Закону передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У своїй постанові від 17 лютого 2015 року № 21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Згідно статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати нормиКодексу законів про працю України (далі - КЗпП), у якому визначені основні трудові права працівників.

Верховний Суд України в своїх рішеннях також неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частинами 1, 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таке звільнення допускається лише, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу

Згідно п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняютьсязіслужбив запас(з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже проходження служби особами середнього, старшого і вищого начальницького складу є різновидом трудових відносин.

Вищенаведене свідчить, що звільнення зі служби особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ з підстав скорочення штатів врегульовано спеціальним законодавством на підставі якого і відбулось звільнення позивача.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання та погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи відповідача щодо відмови у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності страхового випадку (відсутності укладеного трудового договору), не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються наведеним вище, а тому позовна вимога про стягнення страхового відшкодування в розмірі 10 000 грн. підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За змістом ст. 12 ЦПК України правова допомога надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно по п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі та факт надання ним правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги (а.с. 20), витягом з договору про надання адвокатських послуг в цивільному процесі (а.с. 22), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 21), квитанцією на суму 1 200,00 грн. (а.с. 30) та розрахунком гонорару (а.с. 40).

Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати на 2015 рік встановлено в сумі 1 218,00 грн, отже вартість 1 год. роботи адвоката на момент ухвалення рішення суду складала 487 грн 20 коп.

Згідно представленого розрахунку витрат на правову допомогу адвокатом було витрачено 32 години з яких: 14 годин - на консультації клієнту, на ознайомлення з документами, на підготовку позовних матеріалів та ознайомлення із законодавством, складання позовної заяви, підготовку запитів та витребування доказів та 18 годин за участь в судових засіданнях.

Проте з журналу судового засідання (20.11.2015 року, 10.12.2015 року, 14.12.2015 року та 21.12.2015 року) вбачається, що тривалість судових засідань, в яких брав участь адвокат становить 2 год.15 хв.

Отже розмір компенсації витрат на правову допомогу у даній цивільній справі за участь у судовому засіданні при розгляді справи становить 1096,20 грн. (2 год. 15 хв. х 487,20 = 1096,20 грн.).

В той же час колегія суддів вважає, що і кількість годин, яка зазначена в розрахунку та витрачена адвокатом при здійсненні функцій захисникапоза судовим засіданням не є адекватною та значно завищеною. У відповідності до матеріалів справи, колегія суддів вважає, що компенсацію витрат на правову допомогу за дії адвоката поза судовим засіданням, які безпосередньо пов'язані із наданням правової допомоги у даній цивільній справі, підставно розрахувати за 4 години, а отже розмір компенсації становить 1948,80 грн.

Отже граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у даній цивільній справі може становити 3 045,00 грн. В той же час позивачем заявлена вимога про стягнення компенсації витрат на правову допомогув розмірі 1 200,00 грн., яка й підтверджена документально.

Судом першої інстанції з відповідача в користь позивача стягнуто компенсацію витрат на правову допомогув розмірі 1 000,00 грн.

Позивачем розмір стягнутої районним судом з відповідача компенсації витрат на правову допомогу не оскаржено.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача в користь позивача сплачений судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп., що був сплачений останнім при подачі позову до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Інгосстрах» -відхилити.

РішенняСихівського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Струс Л.Б.