У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудекспорт», ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудекспорт» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ‒ ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудекспорт» (далі - ТОВ «Технобудсервіс»), ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 407/К, укладеним 17 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6, за яким позичальнику надано кредит у сумі 170 тис. доларів США з терміном повернення кредиту не пізніше 15 вересня 2010 року, обґрунтовуючи свої позовні вимоги неналежним виконанням останнім умов згаданого договору та невиконанням ТОВ «Технобудсервіс», ОСОБА_7, ОСОБА_8 умов договорів поруки. Позивач просив стягнути з відповідачів ОСОБА_6, ТОВ «Технобудсервіс», ОСОБА_7, ОСОБА_8 солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 245 640,50 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 3 176 131,68 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ТОВ «Технобудекспорт» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 407/к від 17 вересня 2007 року у розмірі 121 929,63 доларів США процентів та 1 787 366,62 грн пені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 407/к від 17 вересня 2007 року у розмірі 121 929,63 доларів США процентів та 1 787 366,02 грн пені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 407/к від 17 вересня 2007 року у розмірі 121 929,63 доларів США процентів та 1 787 366,62 грн пені. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ТОВ «Технобудекспорт» просять рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з порушення відповідачами умов кредитного договору та договорів поруки щодо повернення кредитних коштів, при цьому зазначивши, що наявність інших судових рішень про звернення стягнення на заставне та іпотечне майно та їх неналежне виконання не впливає на право позивача захистити своє порушене право шляхом звернення із позовом про стягнення заборгованості, яка виникла станом на день звернення із позовом.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 17 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 407/к, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 170 тис. доларів США зі сплатою процентів в розмірі 14 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до графіку їх погашення не пізніше 15 вересня 2010 року (а.с.70-75, 78).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 20 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Технобудекспорт» укладено договір поруки № 407/к, за умовами якого (п. 2) поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до п. 4 договору поруки, у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 20).

Пунктом 11 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Сторони дійшли згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 років (п. 12 договору поруки).

Цього ж дня, 20 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 407/к-2 (а.с. 20 зворот), та між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 укладено договір поруки № 407/к-3 (а.с. 21), з умовами аналогічними умовам договору поруки № 407/к, укладеному між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Технобудекспорт».

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 01 листопада 2011 року у справі № 2/0306/13313/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення кредитної заборгованості стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 09 серпня 2011 року, зокрема, 118 969,64 доларів США заборгованості за кредитом, 908 44,04 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 24 668,73 грн заборгованості з комісії, 56 911,92 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань та 1 920 грн заборгованості за буксирування авто (а.с. 5-6).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника по сплаті процентів за користування грошима, передбачені статтею 1048, та сум передбачених статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-369цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, в порушення ст. 303, 315 ЦПК України, не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, зазначаючи, що наявність інших судових рішень щодо звернення стягнення на заставне та іпотечне майно, не впливає на право позивача захистити своє порушене право шляхом звернення із позовом про стягнення заборгованості, не перевірив чи виконані ці судові рішення по яким закінчені виконавчі провадження (а.с. 185-193), чи відбулось зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, не надав жодної оцінки доводам відповідачів щодо передачі в рахунок погашення заборгованості транспортних засобів та відповідного обладнання, якими також забезпечувалось зобов'язання ОСОБА_6 за кредитним договором.

Частинами 2, 3 статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», що відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Вирішуючи спір щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд в порушення зазначених приписів процесуального права, визначив суму заборгованості, яка підлягає до стягнення, жодним чином не обґрунтовуючи такий розрахунок, взявши до уваги розрахунок позивача, уточнений ним в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції (а.с. 286) відповідно до якого останній просив стягнути з відповідачів заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 121 929,63 доларів США та пені в розмірі 138 234,08 доларів США. При цьому, поза увагою апеляційного суду залишилось, що предметом позову відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2011 року (а.с. 5-6) була заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі та процентами за його користування станом на 09 вересня 2011 року, залишивши поза увагою, що позивач має право на стягнення з відповідачів процентів за період з моменту ухвалення згаданого рішення до повного виконання зобов'язання. Водночас, апеляційним судом не перевірено належним чином чи підлягає стягненню заборгованість з процентів за користування кредитними коштами та пені з відповідачів ТОВ «Технобудсервіс», ОСОБА_7, ОСОБА_8, як поручителів відповідно до положень ч. 4 ст. 554 ЦПК України, з огляду на те, що строк дії кредитного договору закінчився 15 жовтня 2010 року, а з даним позовом позивач звернувся у листопаді 2014 року.

Разом з цим, стягуючи з відповідачів пеню за порушення умов кредитного договору, апеляційний суд не перевірив належним чином за який період така пеня нарахована та можливості застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням викладеного, при новому розгляді справи, апеляційному суду слід перевірити чи підлягають розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ТОВ «Технобудекспорт» за правилами цивільного судочинства.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудекспорт» задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук