Справа №487/7923/15-ц 27.05.2016 27.05.2016 27.05.2016
Справа № 487/7923/15-ц Головуюча в першій інстанції Темнікова А.О.
Провадження № 22ц/784/1378/16 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4,

апелянтів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника відповідачки та апелянтів ОСОБА_7,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

13 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод в користуванні 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від вказаної квартири.

Позивач зазначав, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2014 року за ним визнано, в порядку спадкування за законом, право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1. Проте, користуватися та розпоряджатися належною йому на праві власності частиною майна він не може, оскільки відповідачка чинить перешкоди, а саме не впускає його в квартиру та не дає ключі від неї.

Посилаючись на порушення відповідачкою вимог ст. 150 ЖК України та ст. ст. 383, 391 ЦК України позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_3 в спірну квартиру та зобов'язано ОСОБА_4 надати позивачу ключі від цієї квартири. Також вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2016 року виправлено описку у вищезазначеному рішенні суду в номері квартири та номері будинку.

Ухвалою того ж суду від 04 травня 2016 року заяву ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які не були притягнуті до участі у справі, посилаються на те, що суд порушив їх права, так як вони є співвласниками спірної квартири, а відповідачка ОСОБА_4 вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та судом неповно з'ясував усі фактичні обставини справи, просили заочне рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, відповідачки, апелянтів, представника відповідачки та апелянтів, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача як співвласника нерухомого майна порушені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в суді першої інстанції, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2014 року визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, після смерті його батька - ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1. Вказане рішення набрало законної сили (а.с. 5).

Зазначена квартира складається з чотирьох кімнат житловою площею 48,7 кв.м, має загальну площу 79,3 кв.м, та є спільною частковою власністю ОСОБА_4 - 3/8 частини; ОСОБА_3 - 1/8 частина; ОСОБА_5 - ? частина; ОСОБА_6 - ? частина (а.с. 63).

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. ст. 150, 155 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

За приписами ст. 41 Конституції України, п. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч. ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

За змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Відповідачка ОСОБА_4 та апелянти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти позову та посилались на те, що у них виникнуть певні незручності у користуванні квартирою, так як позивач чужа для них людина. Також підтвердили, що позивач не має доступу до спірної квартири, так як вони проти цього.

Тобто, позивачем доведено факт створення відповідачкою перешкод у користуванні спірною квартирою, чим порушуються його майнові та житлові права, так як відповідачка позбавляє його права користуватись та розпоряджатися спірною квартирою.

З позовом про визначення порядку користування спірною квартирою позивач до суду не звертався.

Посилання в апеляційній скарзі на неможливість проживання позивача в спірній квартирі без реального поділу в натурі, який також неможливий, є необґрунтованими, оскільки позивач є співвласником і має відповідні права у відношенні володіння і користування квартирою незалежно від інших обставин, у тому числі конфліктів між ними. Крім того, позивач має право проживати в спірній квартирі, незалежно від місця реєстрації останнього.

Також не заслуговують на увагу і посилання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що вони не були залучені до участі у справі, а тому вирішення позовних вимог без їх участі призвело до грубого порушення їхніх прав.

Так, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України, викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте, суд як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 32 ЦПК України участь у справі кількох позивачів або відповідачів допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; права і обов'язки позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Частиною 1 ст. 33 ЦПК України передбачено, що суд за клопотаннями позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень Апеляційний суд позбавлений повноважень на стадії апеляційного розгляду справи залучити вказаних осіб до участі у справі та повертати справу на новий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, який на праві власності належить 3/8 частини спірної квартири. З позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які є власниками ? частини вказаної квартири (по ? частці кожній) позивач не звертався.

Таким чином, хоча судом першої інстанції і були порушені процесуальні права апелянтів, але ці процесуальні права поновлені апеляційною інстанцією шляхом прийняття їх апеляційної скарги, участі в апеляційному розгляді справи, наданням письмових доказів та пояснень.

При цьому, вирішення спору без притягнення до участі у справі вказаних апелянтів, не потягло порушення їх матеріального права та не призвело до прийняття судом незаконного рішення.

Крім того, з наданих представником відповідачки та апелянтів в апеляційній інстанції письмових доказів вбачається, що ОСОБА_4 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_10 про припинення права власності на частку у спільному майні. В зазначеному позові ОСОБА_6 і ОСОБА_5 притягнуті в якості третіх осіб. Ухвалою вказаного суду від 20 травня 2016 року відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають матеріалам справи, зроблені судом з дотримання норм матеріального права, і без таких порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 відхилити, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

З.Л. Шолох