Справа № 465/5557/14 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/1781/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Бермеса І.В.,

при секретарі: Фейір Х.О.,

за участю: апелянта - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 29 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1) станом на 01.06.2015 року у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ заборгованість в розмірі 188 080,00 гривень та 4,5% місячних за період з 18.04.2011 року по 01.06.2015 року в сумі 414 716,40 гривень, а всього 602 796 гривень (шістсот дві тисячі сімсот дев'яносто шість) 40 копійок.

Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржила відповідачка - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, рішення є необ'єктивним, необґрунтованим та винесеним із грубим порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Зазначає, що позивач надав суду ксерокопію, нібито написаної розписки щодо позичення грошових коштів у сумі 8 тисяч доларів США, однак у рішенні суду першої інстанції вже йде

мова не про ксерокопію цієї розписки, а про її оригінал. Натомість оригінал розписки суду не

надавався, апелянту для огляду не пред'являвся. Текст, на зображенні ксерокопії розписки, виконаний, схожим почерком, однак таким не є. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_4 позичені згідно з розпискою від 18.04.2011 року кошти, що на думку суду є підставою для стягнення позичених коштів та процентів від суми позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 18.04.2011р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 8000 доларів США та зобов'язалася повернути позивачу отримані кошти до 01.09.2011 року з виплатою 4,5 % місячних. На підтвердження фактичного отримання ОСОБА_2 коштів, була надана розписка від 18.04.2011р. (а.с. 4)

Однак в порушення умов договору позики від 18.04.2011р. ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань не виконала, таким чином заборгувала перед позивачем суму позики, яка станом на 01.06.2015 року у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ становить 602 796,40 гривень, з яких: сума боргу в розмірі 188 080,00 гривень та 4,5% місячних за період з 18.04.2011 року по 01.06.2015 року в сумі 414 716,40 гривень.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Зі змісту розписки вбачається, що така містить умову позики ОСОБА_2 грошей у ОСОБА_4 в сумі 8000 дол. США, а також умову про зобов'язання повернення цих коштів до 01.09.2011р..

Таким чином, зазначивши у розписці про позику у ОСОБА_4 8000 дол. США та беручи на себе зобов'язання щодо повернення позики до 01.09.2011р., ОСОБА_2 визнала сам факт отримання позики.

Відповідачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження повернення ОСОБА_4 в термін до 01.09.2011 року позичених коштів.

Таким чином, доводи в апеляційній скарзі на те, що розписка написана почерком схожим на почерк відповідача, однак таким не є, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі не підтвердженні належними доказами. Крім того, відповідачка визнала в судовому засіданні факт отримання коштів в сумі 8000 дол. США.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

І.В. Бермес