АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3010/16 Справа № 204/5925/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Черкез Д. Л. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявоюдо ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 23.12.2007 року у розмірі 23 623,30 грн. та судові витрати по справі.

У обґрунтування вимог зазначав, що 23.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір № б/н відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином зобов'язання за даним договором не виконує, у зв'язку з чим, виникла заборгованість, яка станом на 26 травня 2014 року становить 26 059,84 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171,86 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13 527,98 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 360,00 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 4 037,65 грн., яка була задоволена судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2008 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», та різниця становить 22 022,19 грн. Також, нараховані штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1 101,00 грн. 11 коп. Таким чином, заборгованість становить 23 623,30 грн., яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року залишено без змін, а апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 23.12.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 10).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів.

Однак, відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснювала належним чином, чим порушила зобов'язання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Як зазначено у позові, у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, станом на 26 травня 2014 року заборгованість відповідача перед банком становить 26 059,84 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171,86 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13 527,98 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 360,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 6-9).

Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як убачається із матеріалів справи, судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 2н-2512/2008 від 24 грудня 2008 року, з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 037,65 грн. Наказ набрав чинності 26 січня 2009 року (а.с. 5).

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних визначив наступні підстави скасування рішень судів:

-судами не було з'ясовано чи виконано зазначений судовий наказ та коли, а відтак не встановлено період, за яки банк мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами;

-суди не перевірили суму нарахованої заборгованості, зокрема, з якого часу утворилася вказана сума;

-суди не перевірили обставин переривання строку позовної давності внаслідок часткового погашення боргу, на які вказував позивач;

-суди не врахували, що кредитні кошти були перераховані на платіжну картку, яка діє в межах визначеного строку, не встановили строк дії кредитного договору та платіжної картки. Не з'ясували, чи продовжувався цей строк та чи видавалась відповідачу нова банківська картка, чи відбувалася пролонгація дії договору з урахуванням позиції висловленої ВСУ у постанові № 6-103цс14 від 24.09.2014 року.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом встановлено наступне, що згідно до постанови Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.06.2010 року, судовий наказ № 2н-2512/2008 від 24 грудня 2008 року, про примусове стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 037,65 грн., зазначений судовий наказ було повернуто Позивачу, у зв'язку з тим, що у Відповідача відсутнє майно на яке може бути звернено стягнення (а.с. 144-145).

Судом встановлено, що судовий наказ повторно до примусового виконання не пред'являвся, на теперішній час є не виконаний.

Таким чином, судом встановлено, що судовий наказ № 2н-2512/2008 від 24 грудня 2008 року на час розгляду справи у суді не виконаний.

Щодо часу виникнення заборгованості та її розміру суд зазначає, що відповідно до наданого Позивачем розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що заборгованість виникла у квітні 2008 року, після того, як відповідач не внесла черговий платіж з погашення заборгованості.

Судом встановлено, відповідно до наданих представником позивача додаткових пояснень, що станом на час звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості у розмірі 4 037,65 грн. станом на 04.11.2008 року заборгованість складалася з:

3 171,86 грн. - заборгованість за кредитом,

865,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Оскільки, стягнута судовим наказом сума заборгованості не була сплачена відповідачем, заборгованість продовжувала нараховуватися з 05.11.2008 року та станом на 26.05.2014 року, та час звернення у 2014 році до суду з даною позовною заявою, становила 23 623,30 грн., яка складається з:

12 662,19 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (нарахованих за період з 05.11.2008 року по 26.05.2014 року),

9 360,00 - заборгованість по комісії за користування кредитом,

500,00 грн. - штраф (фіксована частина),

1101,11 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 149-151).

Щодо строку дії платіжної картки та встановлення обставин її пролонгації.

Згідно відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» № 30.1.0.0/2-20141203/667 від 11.12.2014 року встановлено, що картка видана за Договором б/н від 23.12.2007 року має термін діє до 01.07.2011 року (а.с. 42). Відповідач у судовому засіданні не заперечувала зазначеного.

Згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої у Постанові № 6-103цс14 від 24.09.2014 року надано роз'яснення, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, із видачею нової платіжної картки із визначеним лімітом кредитних коштів.

У обґрунтування обставин пролонгації кредитного договору позивач посилався на п. 9.12. Умов надання банківських послуг та на бланк № 204072947 «Додаткова інформація» від 16.03.2011 року (а.с. 146), зазначаючи, що вказаний документ є підтвердженням того, що договір було пролонговано.

Однак, суд першої інстанції не прийняв як належний та допустимий вищезазначений доказ.

Суд першої інстанції зазначав, що з наданого суду бланку № 204072947 «Додаткова інформація» від 16.03.2011 року (а.с. 146) не можливо встановити про що складений цей документ, не можливо встановити суб'єкта його вчинення, на чиє ім'я він виданий, яка платіжна картка видана або пролонгована.

Однак, у судовому засіданні відповідач не заперечувала обставин підписання нею зазначеного документа під час перебування у банку. З пояснень відповідача у суді апеляційної інстанції вбачається, що підписала вона цей бланк на вимогу працівників банку та була ознайомлена з ним. Також, суду апеляційної інстанції відповідач зазначила, що нею дійсно укладався кредитний договір, однак картку вона не отримувала та здійснювала усі платежі через касу банківського відділення готівкою. Вказане підтверджено наданою у судовому засіданні випискою з особового рахунку відповідача (а.с.137-143). Такі платежі здійснювались особисто ОСОБА_2: 22.01.2008 року, 23.02.2008 року, 22.03.2008 року, 24.12.2008 року, 14.03.2011 року та 17.02.2012 року.

Колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено того, що після закінчення строку дії платіжної картки, виданої на її ім'я, строк її дії не пролонгувався та новий договір між сторонами не переукладався, нова картка відповідачу не видавалася та новий ліміт кредитних коштів сторонами не визначався. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б спростовували ці обставини. А тексти укладених договорів містять дані щодо номеру картки за договором та не містять відмітки про неотримання відповідачем вказаної кредитної картки (а.с.10,146).

Щодо переривання строку позовної давності, колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У обґрунтування факту переривання строку позовної давності позивач посилається не те, що Відповідачем здійснювалися часткове погашення заборгованості, а саме, що 17.02.2012 року відповідачем було здійснено оплату у розмірі 300,00 грн., що на думку Позивача, свідчить про визнання Відповідачем свого боргу.

На підтвердження факту оплати існуючої заборгованості позивачем надано суду виписку з особового рахунку Відповідача за період 01.01.1999 року по 13.01.2016року (а.с. 137-143).

З виписки вбачається, що 17 лютого 2012 року на платіжну картку № НОМЕР_1 було перераховано 300,00 грн. та зазначено «южное отд. Отделение № 30. Касса: приходная операция. Надходження готівки за платіжними картками (НОМЕР_2) платник: ОСОБА_2 (з карти на карту № НОМЕР_1) Депозит» (а.с.140).

Зазначене, також підтверджено розрахунком заборгованості наданим Позивачем за договором №б/н від 23.12.2007 року станом на 26.05.2014 року, згідно до якого убачається, що сума заборгованості по комісії та пені (з накопичувальним підсумком) розрахована на 17.02.2012 року було зменшена з 5 880 грн. до 5 580 грн. саме на 300 грн., які готівкою надійшли через касу Южного відділення № 30 і саме від платника - ОСОБА_2 (а.с.8).

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було помилково встановлено факт надходження зазначених грошових коштів у сумі 300 грн. з іншої платіжної картки, тобто, що мав місце факт перерахування грошей з одної картки на іншу, а не факт внесення відповідачем грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

У судовому засіданні Відповідач заперечувала факт сплати нею 17 лютого 2012 року грошових коштів у розмірі 300,00 грн. в рахунок погашення заборгованості. Однак, належних та допустимих доказів, які б спростовували факт не внесення нею грошових коштів саме в рахунок погашення заборгованості, відповідач суду не надала.

Колегія не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що перерахування грошових коштів з однієї картку на іншу не свідчить про вчинення нею дій спрямованих на погашення боргу, оскільки грошові кошти були перераховані з карти невідомої особи на карту відповідача, а не призначалися як сплата відповідачем заборгованості за кредитним договором.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що у суда першої інстанції були відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки, дії відповідача свідчать про визнання нею свого боргу.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171,86 грн. та 865,79 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом суд зазначає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки, питання щодо стягнення зазначеної суми вже вирішувалося у судовому порядку, про що було видано відповідний судовий наказ від 24 грудня 2008 року.

Однак, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13 527,98 грн., та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 360,00 грн., підлягають задоволенню, оскільки, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами.

Як вже зазначалося судом строк дії платіжної картки дійсно сплив 01.07.2011 року.

Позивач з позовною заявою звернувся до суду 15 серпня 2014 року, у зв'язку з чим строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за процентами, нарахованими до закінчення строку дії кредитного договору та комісії за користування кредитними коштами, а саме до 01 липня 2011 року, мав закінчитися 01.07.2014 року. Однак, враховуючи дії відповідача у лютому 2012 року направлені на погашення кредиту, колегія суддів вважає, що позивач не попустив строк позовної давності.

Таким чином вимоги щодо стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитними коштами станом на 26 травня 2014 року, тобто після закінчення строку дії платіжної картки, підлягають задоволенню, а підстави для застосування до вказаних вимог строку позовної давності є відсутніми.

Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Крім того, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням передбаченим даним договором більш як на 120 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми.

Як вбачається з матеріалів справи, порушення строків платежів відповідачкою було здійснено ще у 2008 році, у зв'язку з чим позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості.

Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідності до ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Дійсно, про порушення свого права позивач дізнався ще у 2008 році, однак, з урахуванням вище встановлених обставин, а саме щодо видачі судового наказу та вчинення дій відповідачем щодо переривання строку позовної давності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення штрафу також підлягають задоволенню. А саме: штраф (фіксована частина) - 500 грн. та штраф (процентна складова) - 1101,11 грн., а всього підлягає до стягнення з відповідача: 23623,30 грн., яка складається з:

12 662,19 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (нарахованих за період з 05.11.2008 року по 26.05.2014 року),

9 360,00 - заборгованість по комісії за користування кредитом,

500,00 грн. - штраф (фіксована частина),

1101,11 грн. - штраф (процентна складова)

На наведені факти місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 23.12.2007 року станом на 26.05.2014 року: 12 662,19 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (нарахованих за період з 05.11.2008 року по 26.05.2014 року), 9 360,00 - заборгованість по комісії за користування кредитом, штраф (фіксована частина) - 500 грн. та штраф (процентна складова) - 1101,11 грн., а всього: 23623,30 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір у розмірі 511,56 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез