АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про вселення до жилого приміщення, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м.Києві державної адміністрації про вселення до жилого приміщення, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні житлом. Вселено ОСОБА_1 та малолітню дитину ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Справа №753/891/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/6399/2016
Головуючий у суді першої інстанції О.М.Колесник
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 та задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, зазначивши у рішенні про те, що факт реєстрації особи за адресою є підставою для проживання, оскільки зазначене не відповідає правовим нормам. Звернув увагу на те, що ОСОБА_1 у листопаді 2014 року виселилася із спірної квартири самостійно, чим припинила своє проживання у квартирі, а тому судом у даному випадку не можуть застосовуватися норми житлового законодавства, оскільки позивач є колишнім членом сім'ї власника квартири. Вважає також незаконним висновок суду про відсутність доказів перебування спірного житла у його власності, оскільки у протоколі засідання правління ЖБК «Дарниця-2» зазначено, що ОСОБА_9 є єдиним власником квартири. Зазначив, що у частин вимог про вселення його доньки до квартири предмет спору відсутній, так як він ніколи не створював їй перешкод у користуванні житлом. У судовому порядку намагався повернути викрадену із місця законного проживання доньку. Тому ухваливши дане рішення суд фактично зобов'язав його припинити дії, які він ніколи не вчиняв. У зв'язку із цим вважає, що ОСОБА_10 слід відмовити у задоволенні позову про вселення ОСОБА_4 Разом з тим зазначив, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд не взяв до уваги надані ним докази, а саме повідомлення ЖБК «Дарниця-2» про те, що ОСОБА_10 двічі виносились офіційні попередження і направлялися за її місцем проживання, зазначивши при цьому, що була порушена процедура їх винесення, які оголошуються особисто з відібранням підпису, або складанням акту у випадку відмови особи від підпису. Вказав, що він як на доказ посилався не на повідомлення, а на протоколи засідань ЖБК «Дарниця-2» складені про недопустимість порушень правил співжиття у спірній квартирі, які направлялись ОСОБА_1 Суд безпідставно послався на порушення процедури їх винесення та обов'язок оголошення особі особисто з відібранням підпису, оскільки жодним нормативно-правовим актом відповідна вимога не передбачена. Також не передбачено й складання акту у випадку відмови особи від підпису. В той же час, ОСОБА_1, отримувала зазначені попередження, не оскаржувала їх в порядку, передбаченому чинним законодавством. На засідання правління ЖБК не з'являлась. Заперечень проти складених протоколів не надавала. Та обставина, що нібито ОСОБА_1, не мала змоги отримувати кореспонденцію за адресою реєстрації спростовується тим фактом, що ОСОБА_1, при розгляді вказаної справи отримувала і отримує кореспонденцію саме за адресою реєстрації по АДРЕСА_1

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, судом також не надано оцінки рішенню Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2015року , що набрало законної сили, яким за ініціативою ОСОБА_1 малолітню ОСОБА_4 фактично виселено з квартири за місцем її реєстрації і законного проживання. Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.03.2016 року суперечить обставинам та резолютивній частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2015року. Судом безпідставно не взято до уваги (проігноровано), що ОСОБА_1 попереджено про недопустимість порушення правил співжиття органами досудового розслідування.

Вказав, що у рішенні суду відсутня мотивація прийняття тих чи інших доказів позивача за зустрічним позовом, а також не вмотивовано визнання неналежними та недопустимими доказів, наданих ним. Не надано оцінку доказам систематичних нападів ОСОБА_1 та її співмешканця на нього у його квартирі із нанесенням тілесних ушкоджень, фактам погроз третім особам, перешкоджань користуванню житлом іншим особам, незаконного вселення ОСОБА_1 до квартири сторонніх осіб.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші особи, які беруть участь у розгляді даної справи в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог закону. Причини неявки суду не повідомили, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, суд першої інстанції законно виходив з їх доведеності та обґрунтованості, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 13.02.1995 року члену ЖБК «Дарниця-2» ОСОБА_3 був виданий ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК серія Ж №103484 на сім'ю з 3 осіб: він, ОСОБА_1, доньку ОСОБА_11

Як пояснив суду ОСОБА_9 і це не оспорювала позивач, 08.09.1990 року було зареєстровано між ними шлюб, який було розірвано 07.03.2000 року. 11.11.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було повторно укладено шлюб зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №2830, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.05.2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

Як пояснював суду апеляційної інстанції ОСОБА_9, перший грошовий внесок за кооперативну квартиру і певні чергові платежі він сплачував під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Але, ОСОБА_9 зазначив, що він є єдиним власником даної квартири, у серпні 2014 року він отримав свідоцтво про право власності на своє ім'я на дану квартиру, його копію він суду не побажав надати.

Як пояснила суду ОСОБА_1, спірна квартира є спільною сумісною власністю її та відповідача, оскільки паєнакопичення було сплачено із спільних коштів її та відповідача під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі.

В матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи щодо спірної квартири. Згідно довідки ЖБК «Дарниця-2» станом на 14.01.2014 року право власності на зазначене житло не оформлено.

Згідно довідки Форми №3 ЖБК «Дарниця-2» вказана квартира є трьохкімнатною, ізольованою, жилою площею 41,95 м2, яка розташована на шостому поверсі 18-типоверхового будинку, на день розгляду справи в ній зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_9, їх діти ОСОБА_11 і ОСОБА_4, а також ОСОБА_5 (мати ОСОБА_9) та ОСОБА_12(чоловік сестри відповідача).

Положення ст.64 та ст.145 ЖК України регулюють право члена та колишнього члена сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу користування жилим приміщенням, яке перебуває в складі ЖБК. При цьому зазначені норми матеріального права чітко регулюють природу та характер певних обставин, а саме те, що припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням.

Відповідно до пункту 54 Постанови Кабінету Міністрів України №163 від 22.08.1991 року «Про затвердження Примірного статуту ЖБК» припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку розірвання шлюбу між сторонами у справі не позбавляє ОСОБА_1 права користування спірним житлом.

Крім того, судом першої інстанції достовірно було встановлений факт перешкоджання відповідачем ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою з 23.11.2014 року. На спростування даних обставин відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу як в суді першої інстанції так і під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції, 23.11.2014 року та 24.11.2014 року ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_9 намагалась потрапити до квартири АДРЕСА_1, проте вхідні двері квартири були замінені. Так як двері їй ніхто не відкрив, а у квартирі лунала музика і розмови людей, вона викликала поліцію. Зі змісту висновку дільничного інспектора міліції вбачається, що ним було встановлено наступне: 23.11.2014 року ОСОБА_9 замінив замки вхідних дверей спірної квартири і пояснив працівникам міліції, що не впускає колишню дружину, так як протягом останніх двох тижнів вона проживає з іншим чоловіком в іншому місці. Цю інформацію підтвердив і сам ОСОБА_9 у своєму поясненні працівникам Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23.11.2014 року, додавши, що до проживання доньки ОСОБА_4 у спірній квартирі він не заперечує.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_4 мають право користування квартирою АДРЕСА_1, за місцем їх реєстрації, а ОСОБА_9 чинить їм перешкоди у користуванні квартирою. За таких обставин, суд законно та обґрунтовано задовольнив первісний позов.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_9, то відмовляючи у їх задоволенні суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_9 не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.57-59 ЦПК України, які б слугували підтвердженням того, що ОСОБА_1 систематично порушувала правила співжиття, робила неможливим проживання для ОСОБА_3 та інших мешканців квартири з нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу до неї виявились би безрезультатними.

Так, статтею 116 ЖК України встановлено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте, звертаючись до суду із вимогами про виселення ОСОБА_1 із квартири без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_9 обґрунтував їх тим, що ОСОБА_1 своєю поведінкою унеможливлює проживання в квартирі інших мешканців житла. Однак на підтвердження зазначеного не надав суду доказів, які б могли бути прийняті судом у порядку встановленому законом.

Крім того, твердження ОСОБА_9 про те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги надані ним докази, а саме повідомлення ЖБК «Дарниця-2» про те, що ОСОБА_1 двічі виносились офіційні попередження і направлялись за її місцем проживання також не знайшли свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції достовірно встановив, що ЖБК «Дарниця-2» було порушено процедуру їх винесення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що зазначені повідомлення ЖБК «Дарниця-2», на які ОСОБА_9 посилається як на доказ, направлялись саме у той період коли ОСОБА_1 не перебувала у квартирі АДРЕСА_1, що само по собі виключає визначення офіційного попередження та подальшого вчинення нею протиправних дій.

Посилання ОСОБА_9 у апеляційній скарзі на те, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року суперечить обставинам викладеним у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2015року не знайшло свого підтвердження та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду виходячи з наступного.

Як вбачається, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2015року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015року, задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13, скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.03.2015року та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_1, третя особа у - Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про повернення малолітньої дитини за місцем постійного проживання.

Як вбачається з зазначених судових рішень відповідно до виданої психологом ТОВ «Дитячий Медичний центр «Добробут» довідки дитини рекомендовано було обмежити спілкування з батьком, оскільки спілкування з ним підвищує тривожність, порушує ритм життя, дестабілізує стан дитини. В довідці зазначено, що дитини не виявляла бажання спілкуватися з батьком та їхати з ним додому, знаходилася в стані істерики. До того ж ОСОБА_9 не було надано суду жодного доказу, який би вказував на те, що після того як малолітня дитини стала проживати з матір'ю це створило б реальну небезпеку для життя т здоров'я дитини і негативно вплинуло на виховний процес дитини. Тобто з зазначеної довідки фахівця чітко вбачається, що малолітній дитині не рекомендовано було проживати разом з батьком без матері, а не проживати взагалі у квартирі АДРЕСА_1, що є адресою її місця реєстрації.

Твердження ОСОБА_9 про те,що ОСОБА_1 не має права представляти інтереси малолітньої ОСОБА_4 не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом свого порушеного права та порушеного права своєї малолітньої доньки ОСОБА_4, яка поживає разом з нею. Таке право надано їй законом (ст.39 ЦПК України, ч.1 ст.242 ЦК України) та може бути обмежене лише у передбачених законом випадках. У свою чергу, із зустрічного позову вбачається, що малолітня ОСОБА_4 не є стороною у даному спорі, а тому відмова суду ОСОБА_9 у представництві інтересів ОСОБА_4 є обґрунтованою.

Оцінюючи в сукупності всі докази та обставини справи судова колегія вважає, що суд обґрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову є доведеними, а тому, підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: