Справа № 462/4672/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2895/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Ніткевича А.В.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,-

встановила:

В червні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом в суд до ОСОБА_5, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування вимоги покликається на те, що ОСОБА_7, яка померла 28.04.2015 року, була його рідною сестрою і їй на праві власності належала квартира на вул. Патона, 4/4 у м.Львові. В січні 2014 року між ним і ОСОБА_5 досягнута усна домовленість, згідно якої відповідач виконувала функції доглядальниці за ОСОБА_7, за що отримувала оплату та дозвіл на проживання у спірній квартирі. Умова про передання квартири або її відчуження на користь відповідача за виконання робіт по догляду за ОСОБА_7, не обговорювалась. Між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 склалися погані відносини, оскільки його сестра була обмежена в самообслуговуванні, всі важелі керування і впливу на неї перебрала на себе доглядальниця. Так, шляхом систематичного навіювання ОСОБА_5 ввела ОСОБА_7 в оману, переконавши, що він, маючи в розпорядженні документи на квартиру, зможе без згоди сестри відчужити це майно. Погіршуючи таким чином відносини між ним і сестрою, ОСОБА_5 змусила його передати сестрі усі документи щодо квартири, відтак отримала можливість заволодіти ними і в подальшому незаконно отримати нерухомість у власність. ОСОБА_7, будучи у віці 78 років, мала проблеми із здоров»ям, скаржилась на погану сконцентрованість і втрачала пам»ять, чим скористалась відповідач і у відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_7, з використанням обману оформила договір щодо передачі квартири собі у власність. До дня смерті ОСОБА_7 не знала про те, що квартира була нею відчужена і вибула з її власності за договором купівлі-продажу, тому вважає, що договір від 15.08.2014 року укладений з грубим порушенням вимог закону і має бути визнаний недійсним.

Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 4 в будинку № 4 на вул. Патона, у м. Львові, укладений 15.08.2014 року між ОСОБА_7, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_8, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1004.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції не повністю зясовані обставини справи.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи речового доказу, а саме диску на якому зафіксовано телефонну розмову у вересні 2014 року, після укладення договору купівлі-продажу квартири, з якої вбачається, що ОСОБА_7 не було відомо про укладення спірного договору купівлі-продажу від 15.08.2014 року, що потягнуло за собою прийняття рішення без з»ясування усіх обставин. Також, на думку апелянта, суд немотивовано відхилив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Апелянт вважає, що відсутність між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 будь-яких стосунків, які б могли сприяти укладенню угоди купівлі-продажу квартири, створює сумніви у дотриманні загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Стверджує, що кошти оплачені за квартиру отримані ОСОБА_8, а не продавцем ОСОБА_7, тобто кошти не потрапили до продавця, що є підставою для призначення експертизи довіреності, а також зазначає про можливість укладення договору на пряму між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, оскільки такі проживали разом. Тому вважає, що доцільним було б провести експертизу підпису ОСОБА_7 на довіреності від 31.07.2014 року за № 2518.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 підтримання доводів скарги, а також пояснення представника відповідачіа ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

На переконання судової колегії оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири на вул.Патона, 4/4 у м. Львові є безпідставними, не грунтуються на законі, тому в задоволенні таких відмовив.

Будь-яких доказів того, що договір купівлі-продажу квартири був вчинений під впливом обману суду не надано, як і не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і доводи позивача, що ОСОБА_7 не знала до дня смерті, що квартира нею продана.

Крім цього суд вказав, що підстава позову про сумніви в підписанні ОСОБА_7 довіреності від 31.07.2014 року на ім»я ОСОБА_8, а відтак чи повноважний представник вчиняла від імені ОСОБА_7 оспорюваний договір, не була вказана в позовній заяві, позивачем і його представником не було заявлено про таку підставу шляхом подачі письмової заяви до початку розгляду справи по суті, як це передбачено ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Враховуючи наведені вимоги закону та матеріали справи колегія суддів приходить висновку, що рішення суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права та досліджених доказах, мотиви суду є обґрунтованими, тому підстави для його скасування відсутні.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Звернувши з відповідною вимогою позивач в силу ст. 10 ЦПК України має довести, як фактичну так і правову підставу свого позову.

Судом встановлено, що рідна сестра позивача у справі ОСОБА_7 проживала у квартирі на вул. Патона, 4/4 у м. Львові, яка належала їй на праві власності згідно із договором купівлі-продажу квартири від 18.03.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 і зареєстрований у реєстрі за № 693 (а.с. 5, 9).

Документи на квартиру, в тому числі дублікат договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2005 року, знаходилися у позивача, в подальшому, як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2014 року через ОСОБА_11 від передав ці документи в розпорядження ОСОБА_7 (а.с. 70).

Відповідач ОСОБА_5 з січня 2014 року здійснювала догляд за ОСОБА_7 та разом з своєю донькою ОСОБА_8 проживала у її квартирі.

15.08.2014 року між ОСОБА_7, від імені якої на підставі довіреності від 31.07.2014 року діяла ОСОБА_8, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_7 квартиру № 4 на вул. Патона, 4 у м. Львові (а.с. 45-46).

За умовами договору продаж вчинено за 618397 грн., підписанням договору продавець (через представника) стверджує про відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця щодо розрахунку за квартиру (п. 4 договору).

Згідно із п. 11 договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не носить характеру мнимого чи удаваного, не є зловмисним, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені договором.

З квитанції № Н529974 від 15.08.2014 року вбачається, що ОСОБА_5 сплатила плату за придбану нерухомість в розмірі 6183,97 грн., а квитанціями № 19788 від 11.08.2014р., № 4381 від 12.08.2014 р., № 2445 від 13.08.2014 р., № 5884 від 14.08.2014 р., та № 1167 від 15.08.2014р. підтверджується внесення коштів згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від ОСОБА_5 на загальну суму 618397 грн. (а.с. 63-68).

Пунктом 9 договору купівлі-продажу було передбачено, що ОСОБА_7 має право на пожиттєву реєстрацію у квартирі на вул. Патона, 4/4 у м. Львові, а відтак право проживання і користування такою.

28.04.2015 року ОСОБА_7 померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_12 І-СГ № 408530 та про що складено відповідний актовий запис № 416 (а.с. 56).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись до суду з позовом, позивач фактично просив визнати спірний договір недійсним з різних підстав. Так, у позовній заяві поданій в суд ОСОБА_4 ставилося питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2014 року, оскільки останній, на його думку, був укладений внаслідок обману та помилки, що є різними правовими підставами, які підлягають доказуванню, при цьому позивач посилався на ст.ст. 203, 229, 230 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу, відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину має істотне значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції належним чином перевірив доводи позивача щодо вказаних вище обставин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що останнім не було надано доказів того, що відповідач ОСОБА_5 ввела ОСОБА_7 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а також, що договір було вчинено під впливом помилки.

Інші доводи апелянта ОСОБА_4 та його представника спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін та третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса ОСОБА_6

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, тому судове рішення необхідно залишити без змін.

Що стосується доводів апелянта про належні повноваження представника ОСОБА_8 на представництво інтересів ОСОБА_7 відповідно до довіреності від 31.07.2014 року, а також необхідність проведення експертизи щодо відповідності підпису ОСОБА_7 на довіреності від 31.07.2014 року та довіреності від 09.08.2014 року, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що така підстава для визнання недійсним оспорюваного правочину не була вказана у позовній заяві, а також позивач та його представник, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, не подавали письмової заяви з покликанням на таку підставу до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_13