АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Соколової В.В.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Гриня Костянтина Андрійовича в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4109/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із таким рішенням суду Гринь К.А. в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки підписавши анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг від 11 червня 2012 року ОСОБА_2 став клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та отримав кредитну картку з встановленим лімітом та кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки. Також зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 користувався кредитною карткою та деякий час погашав заборгованість, але не в повному обсязі. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було проаналізовано розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ «Приватбанк».

В суді апеляційної інстанції Олійник Н.О. в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк» апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві по м. Києві зареєстрованим не значиться (а.с.43). За адресою визначеною ним у кредитному договорі судова кореспонденція вручена не була, а тому відповідач був повідомлений в порядку визначеному ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2012 року, яка відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на 31 серпня 2015 року становить 12 676,31 грн., яка включає в себе 1 527,08 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 7 389,41 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 680,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 579,82 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3-4).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».При цьому, суд виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено наявності укладеного між сторонами договору.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2012 року ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанку», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.5).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_2 ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними. Також ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в заяві (а.с.5, зворот).

Відтак, між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті (а.с.5). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі сплатою процентів у розмірі 3,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6).

Згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком ( п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Згідно з п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором від 11 червня 2012 року, внаслідок чого станом на 31 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 12 676,31 грн., яка включає в себе 1 527,08 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 7 389,41 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 680,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 579,82 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3-4).

ОСОБА_2 не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, а тому вказані суми підлягають стягненню на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

При цьому, суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-16цс15, як такий, що прийнятий за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Натомість постанова Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 стосується пропуску позовної давності, а тому висновки викладені у вказаній постанові не є такими, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Також, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 557,80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Гриня Костянтина Андрійовича в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2012 року в розмірі 12 676 (дванадцять тисяч шістсот сімдесят шість) грн. 31 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 557 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят сім) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.В. Соколова