У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Коротуна В.М., Нагорняка В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позивач посилався на те, що 21 травня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № R2В на суму 50 320 грн зі строком повернення до 21 травня 2018 року під 17,59 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором укладено договір застави № R2ВZ1 від 21 травня 2013 року автомобіля ЗАЗ «SENS», 2012 року випуску, державний номерний знак АН 6999 IE.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв, у тому числі за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4

Оскільки відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, позивач просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних у сумі 86 555 грн 67 коп.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № R2В, який укладений 21 травня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4, станом на 22 червня 2015 року у розмірі 86 555 грн 67 коп., з яких 43 923 грн 73 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 14 440 грн 63 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, інфляційні втрати на суму боргу - 1 924 грн 22 коп. та 3 % річних - 26 267 грн 09 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

﻿ Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано будь-яких свідчень щодо виникнення у нього прав нового кредитора.

Апеляційним судом встановлено, що 21 травня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4 уклали кредитний договір № R2В, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 50 320 грн і зобов'язався щомісячно погашати кредит і сплачувати відсотки за користування кредитом за ставкою у розмірі 17,59 % річних з кінцевим строком повернення кредиту 21 травня 2018 року.

Виконання позичальником зобов'язання за цим договором забезпечено договором застави № R2ВZ1 від 21 травня 2013 року автомобіля ЗАЗ «SENS», 2012 року випуску.

З 22 травня 2014 року ОСОБА_4 не сплачував щомісячні платежі за кредитом та відсотки за користування ним, унаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв.

Відповідно до вимог пункту 5.2 цього договору сторони підписали акт приймання-передачі документації (додаток № 2), який є підтвердженням відступлення прав вимоги за кредитними зобов'язаннями, в тому числі за кредитним договором № R2В щодо зобов'язання ОСОБА_4 перед кредитором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що висновок суду першої інстанції про ненадання позивачем належних та допустимих доказів щодо виникнення у ТОВ «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним 21 травня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4, не відповідає обставинам справи і спростовується письмовими доказами.

Задовольняючи позов, апеляційний суд правильно виходив із того, що боржник не сплачував заборгованість ні старому, ні новому кредитору, внаслідок чого утворилась заборгованість за договором, а неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Закропивний О.В. Коротун В.М. Нагорняк В.А.