Провадження № 2/202/499/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Волошина Є.В.,

за участю секретаря Величко А.А.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Публічне акціонерне товариство «Акцент-банк» про визнання договору застави недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до Індустріального районного суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ«Акцент-банк» про визнання договору застави недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_2 є його дружиною. У березні 2013 року йому стало відомо, що 07 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №РМ-09-017, згідно якого останній було надано кредит у розмірі 44272,97 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 32,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 06 грудня 2013 року. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № РМ-09-017 від 07.12.2009 року ОСОБА_2 уклала договір застави та надала в заставу автомобіль Chevrolet, модель Niva, рік випуску 2005, тип ТЗ легковий, № кузова/шасі Х9L5511, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вищезазначений автомобіль було придбано позивачем та ОСОБА_2 за сумісні кошти під час шлюбу та є їх сумісною власністю. Йому не було відомо, що дружиною укладався кредитний договір та договір застави для забезпечення його виконання. Яким чином відповідачка розпорядилася кредитними коштами, йому не відомо. Ні усної ні письмової згоди позивач не давав на укладання договору застави автомобіля. Просив поновити пропущений строк позовної давності та визнати недійсним договір застави, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк».

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_4. Весь час вони проживають разом, ведуть спільне господарство. Останньому не було відомо про укладання дружиною кредитного договору та договору застави автомобіля. Про це йому стало відомо тільки у березні 2013 року.

ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 07 грудня 2009 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №РМ-09-017. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором вона уклала договір застави та надала банку в заставу автомобіль Chevrolet, модель Niva, рік випуску 2005, реєстраційний номер НОМЕР_1. Зазначила, що вищезазначений автомобіль є її та ОСОБА_4 сумісною власністю. Договір застави уклала без згоди чоловіка. У 2012 році вона продала автомобіль ОСОБА_6, який є її сином. 27 березня 2013 року представник ПАТ «Акцент-Банк» забрав автомобіль.

У судовому засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» позов не визнала у повному обсязі та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки з моменту надання кредиту до моменту подання позову ОСОБА_5 пройшло майже 4 роки, на підставі чого заявила клопотання про застосування до позову строк позовної давності та винести рішення про відмову у задоволенні позову. Також зазначила, що позивач не міг не знати про укладання його дружиною кредитного договору та договору застави.

Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

07 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № РМ-09-017, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 44272 грн. 97 коп. з кінцевим строком повернення до 06 грудня 2013 року зі сплатою 32% річних, що не заперечувалось сторонами під час судових засідань. В забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, цього ж дня - 07 грудня 2009 року, між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір застави, згідно з яким ОСОБА_2 в заставу банку було передано автомобіль Chevrolet, модель Niva, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий - седан, № кузова X9L5511, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до вимог ч.1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За нормами статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 6 Закону України «Про заставу», майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Аналогічне положення міститься і в статті 578 Цивільного кодексу України - майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Під час укладання договору застави вищезазначений автомобіль належав ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АХ8663АЕ, виданого Дергачівським МРЕВ-2 м.Харків ДАІ ГУ УМВС України та не оспорювалось сторонами у судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1974 року.

Таким чином, вищезазначений автомобіль є сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходиться за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З наданих пояснень сторін встановлено, що вартість вказаного автомобіля на момент його придбання становила 75000 - 80000 грн. враховуючи те, що пенсія ОСОБА_4 складає близько 3000 грн., а пенсія ОСОБА_2 1000 грн., суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль є цінним майном, відчуження якого потребує письмової згоди іншого з подружжя, яка в даному випадку не надавалася.

Слід зазначити на той факт, що ухвалою Індустріального районного суду від 10 лютого 2016 року від ПАТ КБ «ПриватБанк» було витребувано письмову згоду ОСОБА_4 на укладання договору застави автомобіля від 07 грудня 2009 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2

Однак, в судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» пояснила, що така згода в матеріалах кредитної справи відсутня, а тому в неї відсутня можливість виконати ухвалу суду від 10 лютого 2016 року.

Щодо відмови у задоволенні позову на підставі того, що ОСОБА_5 був порушений строк позовної давності суд виходить з наступного.

У позовній заяві ОСОБА_4 зазначив, що йому не було відомо про укладання ОСОБА_2 кредитного договору та договору застави, про їх укладання він дізнався у березні 2013 року під час проведення виконавчих дій, тому просив поновити строк звернення до суду.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У звязку з тим, що в матеріалах справи відсутня письмова згода на укладання кредитного договору, договору застави та сторонами не заперечувався той факт, що автомобіль був вилучений під час проведення виконавчих дій саме у березні 2013 року, а з позовом про визнання договору застави ОСОБА_4 звернувся у жовтні 2013 року, суд приходить до висновку про поновлення ОСОБА_4 строку для звернення до суду з позовом про визнання договору застави недійсним.

Вирішуючи питання чи можуть бути захищені права ОСОБА_4 при укладені договору застави в обраний ним спосіб шляхом визнання цього договору недійсним, з огляду на те, що після передачі автомобіля в заставу він був відчужений ОСОБА_2 ОСОБА_6 і перейшов йому у власність, а законність його договору позивачем не оспорюється, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

В судовому засіданні не заперечувалось сторонами, що вказаний автомобіль на даний час вилучений. Підставою вилучення є оспорюваний договір застави.

У звязку з тим, що ч.2 ст.65 СК України встановлює, що саме дружина або чоловік може звернутися з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, суд вважає, що права ОСОБА_4 можуть бути захищені саме у такий спосіб як визнання договору застави недійсним.

Продаж спірного автомобіля ОСОБА_6 не позбавляє позивача права на звернення до суду з вказаним позовом.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-64, 88, 208-209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 60, 65 СК України, ст.ст.215, 578 ЦК України, ст. 6 ЗУ «Про заставу», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», Публічне акціонерне товариство «Акцент-банк» про визнання договору застави недійсним задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк звернення до суду з позовом про визнання договору застави недійсним.

Визнати недійсним договір застави автотранспорту № РМ-09-017 від 07 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» для забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором №РМ-09-017 від 07 грудня 2009 року.

Повний текст рішення буде виготовлений до 22 травня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Волошин Є.В.