Справа № 463/6271/13 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/4179/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Приколоти Т.І., Цяцяка Р.П.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2016 року в позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не встановлено обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам. Зазначає, що через спільний проїзд проходять газові та водогінні труби, які на даний час забудовані ОСОБА_4, так само як і хвіртка. Відтак, вона змушена через город проходити до свого будинку, який знаходиться в глибині земельної ділянки. Вважає, що суд не врахував всіх доказів у справі, якими встановлено існування дороги загального користування між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Також зазначає, що ЛМР за заявою ОСОБА_4 без жодної перевірки ліквідувала спільний проїзд, перекреслила викопіювання із генерального плану м. Львова та довідку про правовий статус земельної ділянки, якими підтверджено існування дороги загального користування. Окрім того, судом не взято до уваги наявність висновків всіх служб міської ради щодо необхідності існування спільного проїзду, який склався історично в садибній житловій забудові. Зазначає, що суд не взяв до уваги обставини встановлені іншими судовими рішеннями. Зокрема, існування дороги загального користування між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 встановлено рішенням Личаківського районного суду від 23.12.2010 року, яке набрало законної сили, а тому дана обставина не підлягає доказуванню у всіх інших справах між тими самими сторонами. Такий висновок зроблено і в постанові Верховного Суду України у справі №6-2017ц15, що є обов'язковим для судів при застосуванні норм процесуального та матеріального права. На підставі наведеного, просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2016 року - скасувати на ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що сім'я відповідача ОСОБА_4 правомірно користується земельною ділянкою 510,5 кв.м. по АДРЕСА_1, оскільки земельна ділянка площею 86,4 кв.м. під проїзд не вилучалась та до земель загального користування не відноситься, а відтак права позивача не порушені.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду із наступних підстав.

Відповідно до ст.11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, згідно договору дарування житлового будинку від 21.12.2001 року (т.1 а.с.247).

Статтею 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) врегульовано питання переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду. Частиною першої цієї статті передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до змістом ст. 67 ЗК України розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) у містах повинен бути не більше 0,1 гектара.

Судом встановлено, що відповідно до рішення №151 від 05.02.1954 року залишено в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами пункт "г" за будинком АДРЕСА_2, що знаходиться в особистому користуванні ОСОБА_12 (попередній власник) присадибну ділянку пл. 510,5 м.кв. в половинній ідеальній долі, а самовільно захоплену земельну ділянку пл. 349,5 м.кв. вилучити та зарахувати до міського земельного фонду. Відповідно до висновку про реєстрацію документів (інвентаризаційна справа по кварталу - 566) ОСОБА_12 зареєструвала право користування земельною ділянкою в кварталі №566 пл. 510,5 м.кв..

Відповідно до викопіювання з генплану м.Львова від 05.02.1954 року присадибна земельна ділянка АДРЕСА_2 по кварталу №566 зазначена загальною площею 859,8 м.кв., в тому числі: під спорудами 114,3 кв.м., під подвір'ям 135,9 кв.м., під садом 260,3 кв.м., під городом 349,3 кв.м..(т.2 а.с.6-8)

Як вбачається із рішення №151 від 05.02.1954 року "Про розгляд матеріалів по обміну земель по кварталу №566…" ВК Львівської міської Ради, розглянувши матеріали представлені БТІ, а також матеріали по обміру земель та висновки комісії про реєстрацію документів на право користування земельними ділянками, виконком ЛМР вирішив: залишити в користуванні земельні ділянки, відповідно до існуючих норм за будинковолодінням АДРЕСА_2 - 510,5 кв.м. (859,80-349,30=510,5).(т.2 а.с.4)

Тобто, вилученню підлягала земельна ділянка 349,3 кв.м. і будь-яке додаткове вилучення землі, а саме проїзду площею 86,4 кв.м. це рішення не передбачало.

Також судом встановлено, що спірна земельна ділянка ніколи не вилучалась із користування ОСОБА_12(попередній власник).

Як випливає зі змісту рішення №510 від 16.04.1954 року виконком Львівської міської Ради депутатів трудящих, унаслідок арифметичної помилки, вирішив змінити п. 1 підпункт 2 у рішенні №151 від 05.02.1954 року і закріпив за будинком АДРЕСА_2 присадибну ділянку площею 424,1 кв.м., а площу 86,4 кв.м. вилучив за зарахував до загального користування під проїзд (т.2 а.с.10).

Отже, відповідно до рішення компетентного органу, спірна земельна ділянка мала бути вилучена з користування ОСОБА_15 і зарахована до земель загального користування.

Проте, як убачається із матеріалів справи, органи радянської влади не виконали рішення виконкому №510 від 16.04.1954 року про вилучення з користування ОСОБА_12 земельної ділянки площею 86,4 кв.м. і про закріплення за цим землекористувачем земельної ділянки площею 424,1 кв. м..

Цей недолік привів до виникнення спорів суміжних землекористувачів про право на землю, які тривають десятки років.

Доводи ОСОБА_4 про те, що земельна ділянка площею 86,4 кв.м. не була віднесена до земель загального користування, а зміст рішення виконкому №510 від 16.04.1954 року зводився до передачі у спільне користування співвласників будинку АДРЕСА_2, заслуговують на увагу з огляду на те, що спірна земельна ділянка не вилучалася у ОСОБА_12 і не передавалася до земель загального користування.

Про те, що ця земельна ділянка до сьогодні не обліковується у земельно-кадастровій документації як землі загального користування і не перебуває на балансі органів місцевого самоврядування випливає із довідок управління Держкомзему у м. Львові, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (т.2 а.с. 51,54).

Як зазначалося вище, ОСОБА_4 є належним користувачем земельної ділянки на АДРЕСА_2 площею 510,5 кв.м., право на яку вона одержала на підставі договору дарування житлового будинку від 21.12.2001 року і ст.ст. 30, 67 ЗК України від 18.12.1990 року.

Із матеріалів справи убачається, що право користування цією земельною ділянкою і саме площею 510,5 кв.м. до неї перейшло від правопопередників, які нею користувалися в цих межах і цією площею з моменту реєстрації права за ОСОБА_12 на підставі рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих №151 від 05.02.1954 року.

Таке право визнавалося за ОСОБА_15 і її правонаступниками органами як державної, так і радянської влади, а пізніше і органами місцевого самоврядування територіальної громади м. Львова. Про це свідчать схематичний план будівельного кварталу №566, який з розвитком міста зазнавав змін, а також генеральний план (схема) земельної ділянки АДРЕСА_2, відповідно до яких з моменту закріплення земельної ділянки за ОСОБА_12 її площа і складові (під будинком, під подвір'ям, під садом) були незмінними, навіть за наявності рішення виконкому №510 від 16.04.1954 року.

Про це зазначає в ухвалі від 17.02.2016 року Апеляційний суд Львівської області(т.2 а.с.171-172).

Доводи апелянта, що судом не враховано висновки суду, які містяться в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2015 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_9 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_4 і ін. про визнання протиправними рішень виконкому ЛМР №1450 від 26 грудня 2006р. «Про скасування рішення ВК ЛМР депутатів трудящих від 16.04.1954р. №510 та від 06 листопада 2009 року №899 «Про внесення змін до рішення ВК від 26.12.2006р. №1450»(т.2 а.с.175-181) не заслуговують на увагу, оскільки постановою Вищого Адміністративного суду України від 13 квітня 2016р. вказана постанова та постанова Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2014р. - скасовані, а провадження у справі закрито. Ухвалою від 30 травня 2016р. судової палати в адміністративних справах ВСУ у допуску до провадження вищезгаданої Ухвали ВАС України - відмовлено.(т.2 а.с.173-174)

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, правильно застосував матеріальний закон, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Т.І. Приколота

Р.П. Цяцяк