АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/4250/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1718/К/16 Бутенко М.В.
Категорія - 59 (І) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря: Гладиш К.І.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов'язання знести самовільно збудовані споруди, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4, який згодом уточнила, про зобов'язання знести самовільно побудовані споруди по АДРЕСА_1, а саме гараж «З», що побудований на місці колишнього сараю «Б», сараї «И» та «К», побудовані вдовж межі ділянки з АДРЕСА_2 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона та відповідач є співвласниками у рівних частинах, кожен по 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1. Відповідач самовільно збудував на території домоволодіння гараж «З», що побудований на місці колишнього сараю «Б», сараї «И» та «К», побудовані вдовж межі ділянки з АДРЕСА_2. Вищевказані будівлі заважають позивачу проживати на належній їй частині домоволодіння, заважають проходу на вул. Толстого, а прибудова «а1», збудована таким чином, що затуляє сонце, після дощу вода стукає під фундамент її будинку, там заводиться пліснява, завжди мокро.

На підставі наведеного позивач просила суд зобов'язати відповідача ОСОБА_4, за власний рахунок знести самовільно побудовані саме гараж «З», що побудований на місці колишнього сараю «Б», сараї «И» та «К», побудовані вдовж межі ділянки з АДРЕСА_2, розташовані за адресою АДРЕСА_1, в місті Кривому Розі.

23 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання знести самочинно побудовані споруди та відшкодування моральної шкоди, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно побудованих господарських споруд.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду від 13.07.2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням Центрально-Міського районного суду від 13.07.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин п. 4 ст. 376 ЦК України, оскільки позивачем доведено той факт, що відповідачем самовільно, без згоди позивача, на території домоволодіння по АДРЕСА_1, в місті Кривому Розі, побудовані споруди, а саме: гараж «З», що побудований на місці колишнього сараю «Б», сараї «И» та «К», побудовані вдовж межі ділянки з АДРЕСА_2, крім того вказані споруди заважають позивачу проживати на належній їй частині домоволодіння.

Крім того, позивач, як співвласник земельної ділянки, заперечувала проти визнання за відповідачем права власності на самовільно побудовані споруди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі є співвласниками у рівних частинах, кожен по 1/2 частини, домоволодіння по АДРЕСА_1, в місті Кривому Розі.

Відповідно до договору дарування від 29 січня 1992 року, позивачу ОСОБА_2 належить 1/2 частина глинобітного обкладеного плиткою житлового будинку А-І, житловою площею 28,20 кв.м, сарай-гараж Б, літня кухня В,Г, уборна Е,Ж, підвал Д, водо колонка І,ІІ, паркан № 1-2-3, замощення ІІ, що знаходиться на земельній ділянці площею 929 кв. м, по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 15 вересня 1993 року, відповідачу ОСОБА_4 належить 1/2 частина глинобітного обкладеного цеглою житлового будинку А-І, житловою пложею 28,20 кв.м, сарай-гараж Б, літня кухня В, літня кухня Г, уборна Е, уборна Ж, підвал Д, водо колонка І,ІІ, паркан № 1-2-3, замощення ІІІ, що знаходиться на земельній ділянці площею 929 кв. м, по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов'язання знести самовільно збудовані споруди, відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, щосуду не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 59, 60 ЦПК України тієї обставини, що самочинне будівництво, по АДРЕСА_1 здійснено з істотним порушенням будівельних норм і правил та завдає незручностей землекористувачу суміжної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У відповідності до п. «д» ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі.

У відповідності до ст. 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Замовником робіт із знесення зазначеного об'єкта є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, за позовом якої прийнято відповідне рішення суду.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З аналізу вище зазначених правових норм, вбачається, що знесення самочинно збудованого нерухомого майна саме судовим порядком допускається тільки у тому разі, якщо зазначене майно збудовано з істотним порушення будівельних норм і правил, з істотним відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у разі неможливості провести відповідну перебудову цього майна або відмови особи від проведення цієї перебудови.

На думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 59, 60 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів того, що самочинне будівництво, по АДРЕСА_1 здійснено з істотним порушенням будівельних норм і правил та завдає незручностей землекористувачу суміжної земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, щосуд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин п. 4 ст. 376 ЦК України не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Так, відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до п.п. 5, 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року, право на звернення до суду, згідно до вимог статті 376 ЦК, з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391,396 ЦК, статтею 103 Земельного кодексу України.

В пункті 22, 23 цієї ж Постанови зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Позивачем крім іншого не доведено підстави для крайньої міри шляхом знесення спірних побудов.

Європейській суд з прав людини по справі «Іванова и Черкезов проти Болгарии» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) от 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Таким чином, право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України позивач не мав, таке право належить зокрема відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю, а позивачем не доведено підстави для крайньої міри шляхом знесення спірних побудов.

Також слід зауважити, що висновком судової будівельно-технічної експертизи № 25/14 від 04.02.2016 року, підтверджено, що з моменту набуття права власності (1992-1993 роки) житловий будинок та більшість споруд домоволодіння зазнали значних змін, надвірні будівлі не збереглись у первісному стані, у власників встановився певний порядок користування, через самочинно збудовані та реконструйовані, деякі знесені будівлі визначити ідеальні частки, експерт не зміг, експертом було запропоновано варіанти розподілу домоволодіння з урахуванням вкладення кожним з співвласників коштів у ремонти та забудову саме тих будівль та квартир, які знаходились у їх користуванні, але а ні позивач, а ні відповідач на дійшли згоди щодо поділу приміщень будинку та надвірних будов домоволодіння, через не добросусідські відношення між ними. Крім того, у висновку експерт зазначив, що квартира № 2 не експлуатується та не опалюється, відсутні інженерні мережи, наявні ознаки руйнування конструкцій, загальний стан будинку зайнятий квартирою № 2, яка належить ОСОБА_2, характеризується як непридатний до нормальної експлуатації. Натомість квартира № 1, яка належить ОСОБА_4, характеризується як задовільна після проведенної реконструкції та включення новостворених приміщень та літньої кухні.

З відповіді виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 22.10.2012 за вихідним № В2316-А, вбачається, що земельна ділянка під вказаним домоволодінням не приватизована, належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, то земельна ділянка, на якій розташований будинок знаходиться у спільному користуванні співвласників, а відтак розпорядження щодо земельної ділянки, що надана для обслуговування житлового будинку, який перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою сторін у відповідності до ст. 88 Земельного кодексу України, з подальшим виділом кожному співвласнику належній частки із складу земельної ділянки, що відповідає розміру належної частки домоволодіння.

Зважаючи на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог відсутні, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку.

Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: