Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним, застосування наслідків нікчемності недійсного правочину, повернення квартири, скасування державної реєстрації права власності, поновлення порушеного права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та з урахуванням уточнень просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним; застосувати наслідки недійсності нікчемного спірного правочину, а саме повернути квартиру у власність позивачу; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на вказану квартиру; визнати право власності за позивачем на квартиру; визнати, що ОСОБА_4 не має права володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою; поновити його порушене право власності шляхом витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3посилався на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 1995 року належить спірна квартира. Спірний договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року укладено всупереч вимогам закону, оскільки насправді правочин позивач не підписував, а був підписаний замість нього іншою особою з використанням підроблених документів на його ім'я, що встановлено вироком суду, який набрав законної сили. Таким чином, позивач вказує на вибуття спірної квартири з його володіння всупереч його волі, внаслідок скоєння злочину. Враховуючи зазначене, просив позов задовольнити.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2015 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 5221 недійсним, таким, що порушує публічний порядок. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Витребувано вказану квартиру з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4 В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що є власником спірної квартири, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 18 липня 1995 року, за змістом якого ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1, є недійсним (нікчемним) відповідно до ст. 47, 227 ЦК УРСР 1963 року як такий, що укладено без додержання вимог закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач є власником спірної квартири, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 18 липня 1995 року є чинним, його недійсність у визначеному законом порядку не встановлена. Враховуючи те, що на підставі вироку суду встановлено, що договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року замість ОСОБА_3 підписала інша особа, то за правилом ст. 228 ЦК України є таким, що порушує публічний порядок (право на житло позивача), а тому є нікчемним. Крім того, наявні правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру та витребування її із чужого незаконного володіння, оскільки вона вибула із власності позивача поза його волею.

Проте з вказаними висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Установлено, що 18 липня 1995 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 657000 карб.

Вказаний правочин укладено та зареєстровано 18 липня 1995 року на Харківській товарній біржі «Слобода» на підставі біржового контракту № Н13-2765. Крім того, в цей же день договір зареєстровано в Харківському бюро технічної інвентаризації.

За договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року ОСОБА_3 продав вказану квартиру ОСОБА_4 за ціною 64505 грн.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2013 року (зміненим ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 липня 2014 року в частині призначення покарання засудженим та застосування амністії) громадян ОСОБА_11 та ОСОБА_12 засуджено за вчинення злочинів, передбачених частинами 3, 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. Вказаним вироком, зокрема, встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року насправді був підписаний не ОСОБА_3, а іншою особою - ОСОБА_13, який представлявся як ОСОБА_3, мав при собі та подав нотаріусу підроблений паспорт на ім'я ОСОБА_3 з вклеєною фотографією ОСОБА_13 та підроблене рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2009 року, за яким встановлено факт того, що ОСОБА_3 належить договір купівлі-продажу квартири № Н13-2765 від 18 липня 1995 року.

Крім того, вказаним вироком суду стягнуто з засуджених на користь ОСОБА_3 відшкодування матеріальної шкоди за цивільним позовом в розмірі 227449 грн. (вказаний розмір встановлено на підставі судово-оціночних експертиз).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

На підставі зазначених обставин суди дійшли вірного висновку про те, що спірна квартира вибула з володіння позивача внаслідок злочинних дій третіх осіб.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388).

Звертаючись із позовом ОСОБА_3 просив визнати спірний договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним (ст. 228 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд має встановити, зокрема, з яких підстав заявлені позовні вимоги та чи наявні правові підстави його недійсності.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншимактамцивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, якане ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разоміз тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідноіз ч. 1 ст.388 ЦКУкраїни, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд апеляційної інстанції вказаного не врахував та дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 поза його волею було позбавлено права власності на спірну квартиру, тому наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна на його користь з незаконного володіння ОСОБА_4, однак при цьому одночасно визнав недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року. Таким чином, апеляційний суд не звернув уваги на те, що нормами ЦК України не передбачено одночасного застосування вказаних способів захисту порушеного права та не встановив, який із способів захисту відповідає вимогам закону.

Крім того, вирішуючи спір, апеляційний суд не перевірив обставин виконання вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2013 року, зміненого ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 липня 2014 року, в частині стягнення на користь ОСОБА_3 відшкодування матеріальної шкоди за цивільним позовом в межах кримінального провадження в розмірі 227449 грн.; не перевірив правової природи стягнутого відшкодування матеріальної шкоди; не дослідив матеріалів виконавчого провадження з виконання вироку суду. Разом з тим, встановлення вказаних обставин відповідає загальним принципам права і засадам цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України).

Крім того, розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсними правочину та застосування наслідків недійсності, про визнання права власності на майно за ст. 392 ЦК України, про витребування майна із чужого незаконного володіння за ст. 388 ЦК України, апеляційний суд не звернув уваги на те, що вказані способи захисту є взаємовиключними.

При визнанні правочину недійсним перевіряються підстави дійсності (недійсності) правочину незалежно від добросовісності набувача, а при витребуванні майна підстави дійсності чи недійсності правочину не мають значення, а перевіряються умови добросовісності чи недобросовісності набуття майна та підстави вибуття цього майна із володіння власника. При недійсності правочину застосовується реституція (повернення сторін до первісного стану) відповідно до вимог ст. 216 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, якщо сторона за договором оспорює правочин, до вказаних правовідносин ст. 392 ЦК України не застосовується, проте визнав право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам закону.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції теж не можна залишити без змін, враховуючи наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири від 18 липня 1995 року був укладений на товарній біржі, проте відповідно до ст. 227 ЦК УРСР вимагав обов'язкового нотаріального посвідчення.

Вказаний висновок суду першої інстанції є невірним, оскільки факт укладання позивачем договору купівлі-продажу квартири від 18 липня 1995 року свідчить лише про те, що квартирою позивач не може розпоряджатись, відчужити, але він має речове право, яке підлягає захисту як право власності.

Крім того, за правилом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту позову вбачається, що вимога щодо визнання договору купівлі-продажу від 18 липня 1995 року недійсним ОСОБА_3 не заявлялась.

Отже, вирішуючи спір, суди обох інстанцій зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами обох інстанцій не встановлені, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін, встановити характер спірних правовідносин, застосувати вірні норми права до них та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

Т.О. Писана

І.М. Фаловська