Справа № 428/5682/16-ц
30 листопада 2016 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді - Бароніна Д.Б.,
за участю секретаря - Бондаренко І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, -
ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.12.2011 р. розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Від шлюбу вони мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з вказаним вище рішенням суду дитина мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Факт проживання дитини разом з позивачем також підтверджується довідкою з місця проживання № 1417 від 26.04.2016.
Вона матеріально утримує та піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу окремого проживання відповідач участі у вихованні та догляді дитини не приймає, її розвитком не цікавиться. Більш того, відповідач безпідставно чинить позивачу перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон для відпочинку та оздоровлення, розвитку, розширення світогляду та вивчення іноземних мов. Крім того, тимчасовий виїзд дитини за кордон добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дитини як особистості.
Відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Така позиція відповідача як батька її сина шкодить його інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку, порушує права дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.
На підставі викладеного позивачка звернулася з даним позовом до суду та з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, строком до 1 січня 2018 року в наступні країни світу: Туреччина, Єгипет, Російська Федерація.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 присутня не була, надала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.
В судовому засіданні представник третьої особи присутній не був, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого 17 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний актовий запис № 561. Батьком записаний ОСОБА_2, матір'ю - ОСОБА_1.
Відповідно до заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.12.2011 року по справі № 2-3620/11 шлюб, зареєстрований 10.03.2007 року Сєвєродонецьким міським відділом ДРАЦС, актовий запис № 116, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені НОМЕР_2, виданого 15.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, змінила прізвище на «ОСОБА_1», про що складено відповідний актовий запис № 5.
Відповідно до довідки № 1417 від 26.04.2016 року, виданої КП «ЄРЦ м. Сєвєродонецька», ОСОБА_3, 2007 р.н., проживає разом із матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.
Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.
Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позов.
З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.
З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в рішенні Апеляційного суду Луганської області від 20 квітня 2016 року по справі № 428/8228/15-ц.
В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач не бажає надавати дозвіл на виїзд їх дитини за кордон для забезпечення загального розвитку та відпочинку дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав.
Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 не дає згоди на виїзд за кордон України його неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть їй можливість розвитку та відпочинку, буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком, у зв'язку із чим суд вважає за можливе надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет та Російської Федерації строком до 01.01.2018 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 0.0.552251440.1 від 16.05.2016 року про сплату судового збору у сумі 551 грн. 21 коп., у зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути вказану суму судових витрат з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, задовольнити.
Надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет та Російської Федерації строком до 01 січня 2018 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Д. Б. Баронін