Справа № 161/5413/16-ц
Провадження № 2/161/2395/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.,

при секретарі Муригіній А.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.04.2004 року їхньою з відповідачкою матірю ОСОБА_5 було складено заповіт, яким вона заповіла їм в рівних частинах все належне їй на час смерті майно. 09.12.2004 р. спадкодавець ОСОБА_5 оформила право власності на будинок № 9 по вул. Ставки в м. Луцьку. Однак, згідно договору дарування від 24.12.2004 р. весь будинок мати подарувала йому. Вважає, що після укладення договору дарування будинку йому перейшло і право користування земельною ділянкою. Зазначає, що відповідач з метою отримання більшої частини земельної ділянки по заповіту, 22.01.2007 р. за власні кошти самостійно виготовила на імя матері ОСОБА_5 та незаконно отримала державний акт серії ВЛ №013671 на земельну ділянку, не будучи її власником.

Разом з тим, рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.05.2008 року, яке було змінене рішенням апеляційного суду Волинської області від 06.08.2008 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/6 частину будинку та визнано частково недійсним договір дарування будинку з приведенням сторін у попередній стан. Тобто з моменту укладення договору дарування будинку на підставі рішення Апеляційного суду Волинської області він та відповідач набули право спільної часткової власності на 5/6 та 1/6 частин будинку відповідно. В подальшому, ОСОБА_3 використала незаконно отриманий нею державний акт на земельну ділянку та приховуючи факт набуття права спільної часткової власності на будинок, 15.04.2015 р. оформила в порядку спадкування по заповіту право власності на 1/2 частину земельної ділянки, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Вважає, що видача державного акту ОСОБА_3в на імя ОСОБА_5 на земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування належного йому (на час видачі акту) будинку порушила його права щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, адже цей державний акт було виготовлено вже після того як він став власником всього будинку.

В звязку з чим, просить визнати недійсним державний акт серії ВЛ №013671 на право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га кадастровий номер :34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9, виданий 22.01.2007 року на імя ОСОБА_5; Визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, видане 15.04.2015 року ОСОБА_3 на ? частину земельної ділянки площею 0,0603 га кадастровий номер :34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстроване в реєстрі за №1-94; Стягнути з ОСОБА_3в. на його користь понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, застосувати до даних правовідносин строк позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.04.2014 року померла ОСОБА_5, що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 156274 від 17.04.2014 року (а.с.34 №161/505/16-ц).

Згідно заповіту від 23.04.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької держнотконтори, ОСОБА_5 все належне їй майно, а також все те, на що за законом вона матиме право заповіла в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 5).

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як вбачається із договору дарування від 24.12.2004 року, ОСОБА_5 подарувала належний їй житловий будинок №9 по вул. Ставки в м. Луцьку ОСОБА_1 (а.с.6 ).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.05.2008 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в будинковолодінні, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору дарування житлового будинку, розподіл будинковолодіння в натурі, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.08.2008 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/6 частину будинковолодіння №9 по вул. Ставки в м. Луцьку як на спадкове майно після смерті її батька ОСОБА_7 та визнаночастково недійсним договір дарування, укладений 24.12.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в частині дарування 1/6 будиковолодіння, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Ставки, 9, належної ОСОБА_3В (а.с.11-14).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно державного акту ВЛ №013671 на право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га кадастровий номер :34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9, виданого 22.01.2007 року, право власності на вказану земельну ділянку належить ОСОБА_5 з 22.01.2007 року.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_5, отримала вищезазначений державний акт про право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд вже після відчуження самого будинку.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Такі правові положення також зазначені в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року).

Разом з тим, слід враховувати Правову позицію Верховного суду України, викладену в Постанові від 11.02.2015 року (справа №6-2цс15), згідно якої при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, за нормами ст.120 ЗК України визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчудження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Згідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 згідно договору дарування будинку від 24.12.2004 року став власником житлового будинку №9 по вул. Ставки в місті Луцьку, тому він мав право і на земельну ділянку розміром 0,0603 га для обслуговування цього житлового будинку, однак ОСОБА_5 отримала Державний акт на цю земельну ділянку 22.01.2007 року, тобто після укладення договору дарування житлового будинку, в зв'язку з чим на підставі викладеного вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача, оскільки доказів про те, що йому було відомо про спірний державний акт про право власності на земельну ділянку в 2007 році суду не надано. Посилання відповідача на те, що у 2008 році в звязку з розглядом справи в суді позивачем робилися якісь звернення в міліцію з приводу викрадення Державного акту на землю, - нічим не підтверджується.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 54, 57-61, 88, 208, ч. 3 ст. 209, ст. 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі ст. 11, 16, 377 ЦК України, 120, 125, 126, 152, 155 ЗК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним держаний акт серії ВЛ №013671 на право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га кадастровий номер :34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9, виданий 22 січня 2007 року на імя ОСОБА_5.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, видане 15 квітня 2015 року ОСОБА_3 на ? частку земельної ділянки площею 0,0603 га кадастровий номер :34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстроване в реєстрі за № 1-94.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1102 грн. 40 коп. (одна тисяча сто дві гривні сорок копійок) та витрат на правову допомогу у сумі 1200 грн. 00 коп. (одна тисяча двісті гривень нуль копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.