Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь 6 511 608 грн 60 коп. на відшкодування шкоди, завданої злочином.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач працював у ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді спеціаліста із кредитування за програмами автокредит та житло в кредит. До його посадових обов'язків входило пошук та залучення клієнтів, документальне оформлення кредитів, ідентифікація клієнтів, первинний контроль достовірності інформації про позичальника, проведення огляду та оцінки нерухомості, яка передавалася в іпотеку, видання кредитних коштів після підписання договорів. Зловживаючи службовим становищем, на підставі підроблених документів (довідок про доходи, завищеної оціночної вартості майна, яке передавалось в заставу) упродовж 2008 року було укладено кредитні договори, за якими відбулося лише часткове погашення заборгованості. Майнова шкода, завдана відповідачем позивачу, встановлена вироком суду та складає 6 511 608 грн 60 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що пред'явлення вимоги про відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди у сумі 6 511 608 грн 60 коп. до відповідача ОСОБА_4 без урахування солідарної відповідальності інших осіб, спільними злочинними діями яких було заподіяно шкоду позивачу, є необґрунтованим згідно зі ст. 1190 ЦК України.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд зазначив, що засудження ОСОБА_4 за те, що він, зловживаючи службовим становищем, тобто умисно, в інтересах третіх осіб, використав як службова особа службове становище всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки (ч. 2 ст. 364 КК України), повторно, за попередньою змовою групи осіб підробив документи та використав їх (ч. 2 ст. 358 КК України), без встановлення винності інших осіб та ступеня їхньої вини в цьому, не дають підстав вважати встановленим, що діяння заподіювачів шкоди були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій, що є необхідним для настання солідарної відповідальності.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України установлено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом установлено, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 березня 2010 року відповідача засуджено за ч. 2 ст. 364 , ч. 2 ст. 358 КК України та визнано винним у тому, що останній будучи працівником відділення № 38 філії «Розрахунковий центр» ЗАТ КБ «ПриватБанк», зловживаючи службовим становищем, умисно, в інтересах третіх осіб, використав як службова особа службове становище всупереч інтересам служби, за попередньою змовою групи осіб підробив документи та використав їх. У результаті зазначених злочинних дій ОСОБА_4 та осіб, матеріали кримінальної справи щодо яких виділено в окреме провадження, останні незаконно, на підставі підроблених документів, отримали у ЗАТ КБ «ПритватБанк» у кредит грошові кошти у сумі 6 511 608 грн 60 коп., які на час постановлення вироку повернуті не були, чим спричинили ЗАТ КБ «ПриватБанк» тяжкі наслідки, тобто заподіяли матеріальні збитки на суму, яка більше ніж у двісті п'ятдесят разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Відносини щодо відповідальності за шкоду, спільно заподіяну кількома особами, регулюються ст. 1190 ЦК України, згідно з якою особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Разом із тим ст. 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

За змістом ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.

Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Однак під час розгляду справи суд не врахував вищевказаних норм матеріального права, у результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_4 із тих підстав, що за встановлених обставин передбачено солідарну відповідальність його та інших осіб, матеріали кримінальної справи щодо яких виділено в окреме провадження, адже солідарна відповідальність не виключає можливості пред'явлення вимог до одного з боржників та не вимагає обов'язковості пред'явлення таких вимог до всіх боржників, враховуючи, що потерпілий - позивач - не подавав заяви щодо визначення відповідальності осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини відповідно до вимог ст. 1190 ЦК України.

Таким чином, усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суд у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до них застосуванню; у достатньому обсязі не перевірив доводів позивача на обґрунтування своїх позовних вимог; не звернув достатньої уваги на предмет і підстави пред'явленого позову, чим порушив норми процесуального права, у зв'язку із чим неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак