Унікальний номер справи 333/3081/16-ц
Номер провадження 2/333/1938/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 22 листопада 2016 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий суддя Фунжий О.А., за участю секретаря судового засідання Лященко В.А., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3 до Комунальної установи «Міська лікарня № 7» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до Комунальної установи «Міська лікарня № 7» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04 травня 2016 р. позивач прийнята на роботу в Комунальну установу «Міська лікарня №7» на посаду фармацевта. 16 травня 2016 р., не знайшовши спільної мови з головним лікарем лікарні ОСОБА_4, позивач написала заяву на звільнення за власним бажанням. В той же день, 16 травня 2016 р. її заяву підписали, вона була звільнена. Позивач вважає, що згідно наказу №281к/тр від 16 травня 2016 р., на підставі ст.38 КЗпП України її звільнено незаконно, оскільки в своїй заяві вона не просила звільнити її саме з цієї дати та не вказала в ній поважних причин звільнення. З наведених підстав позивач просить суд поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в сумі 1 000 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову.

Представник відповідача позов не визнала, суду пояснила, що позивач дійсно працювала фармацевтом в Комунальній установі «Міська лікарня №7», 16 травня 2016 р. вона надала заяву про звільнення за власним бажанням з 16 травня 2016 р. Оскільки ОСОБА_3 відпрацювала невеликий проміжок часу, просила звільнити з 16 травня 2016 р., її звільнили того ж дня.

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно наказу №251к/тр від 27 квітня 2016 р. ОСОБА_3 на підставі заяви (а.с.16), з 04 травня 2016 р. прийнята на посаду фармацевта загальнолікарняного персоналу Комунальної установи «Міська лікарня № 7». (а.с.15)

На підставі особистої заяви від 16 травня 2016 р. (а.с.20) згідно наказу №281к/тр від 16 травня 2016 р. позивача звільнено з займаної посади відповідно до ст.38 КЗпП України. (а.с.19) Відповідні відмітки про прийняття та звільнення з роботи зроблені в трудовій книжці ОСОБА_3 (а.с.6)

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

В судовому засіданні встановлено, що 16 травня 2016 р. позивач особисто звернулась до головного лікаря Комунальної установи «Міська лікарня № 7» із заявою про звільнення з роботи саме з 16 травня 2016 р. (а.с. 20), й того ж дня її звільнено.

В судовому засіданні представник позивача заявив, що вказана заява не була волевиявленням позивача, подана під тиском адміністрації лікарні.

Таке ствердження суд не приймає до уваги з наступних підстав.

У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч зазначеним вимогам процесуального закону позивач та її представник не надали суду жодного доказу на підтвердження того, що адміністрація лікарні примусила її подати заяву про звільнення з роботи.

Аналізуючи положення ст. 38 КЗпП України, суд приходить до переконання, що письмове попередження працівником власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору за два тижні, є обовязком працівника, а не зобовязанням роботодавця надати такий строк, якщо працівник про це не заявив, що є підставою для відмови у задоволені позову в частині поновлення на роботі.

Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 235 ч.2 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу виплачується працівникові при винесенні рішення про поновлення на роботі. Оскільки судом приймається рішення про відмову у поновлені позивача на роботі, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні встановлено, що звільнення позивача здійснено законно, без порушення прав позивача, що є підставою для відмови у задоволені позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. 213-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_3 до Комунальної установи «Міська лікарня № 7» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Фунжий