25.11.2016 Справа № 756/2975/16-ц
Справа №756/2975/16-ц
Провадження № 2/756/2726/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шумейко О.І.,

при секретарях - Алфьорової С.В., Гончаренко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними,

в с т а н о в и в:

у лютому 2016 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі. У період з 2010 по 2013 роки між відповідачами були укладені договори позики, загальна сума позики становить 2361510 грн. Наразі в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 про звернення стягнення на об'єкт спільного майна подружжя в рахунок оплати заборгованості по договорам позики. Позивач вказує, що не надавала ні письмової, ні усної згоди на укладення ОСОБА_4 договорів позики з ОСОБА_2, позикові кошти, отримані ОСОБА_3, не використовувалися для потреб сім'ї. За інших обставин, позивач категорично заперечувала б проти укладення її чоловіком договорів позики. Відтак, укладені між відповідачами договори позики суперечать вимогам ч. 3 ст. 65 СК України, що, на думку позивача, є підставою для визнання таких договорів недійсними.

За таких обставин, позивач просить визнати недійсною розписку ОСОБА_3 від 11 травня 2010 року, складену на користь ОСОБА_2, як таку, що укладена без згоди дружини ОСОБА_1, визнати недійсним договір позики від 03 серпня 2011 року, визнати недійсним договір позики від 29 липня 2013 року.

Від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. (а.с. 26)

Представник відповідача ОСОБА_2 у своїх запереченнях просив відмовити у задоволенні позову, оскільки до оспорюваних договорів позики положення ст. 65 СК України не застосовуються. При отриманні позики один з подружжя не здійснює розпорядження спільним майном подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні 30 червня 2016 року отримав копію позовних матеріалів та ухвалу про відкриття провадження по справі, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань на адресу суду не надіслав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

З 22 жовтня 2005 року позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 19 січня 2006 року.

За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договорами позики у сумі 2361510 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням суду встановлено, що у липні 2009 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в позику грошові кошти у сумі 50000 доларів США відповідно до розписки від 11 травня 2010 року. (а.с. 15-17)

03 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику 159420 грн., що еквіваленті становить 20000 доларів США.

29 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику 2000 доларів США.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1 та 2 статті 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового.

При цьому відповідно до частини 4 статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. (стаття 215 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Матеріалами справи підтверджено, що між відповідачами виникли договірні правовідносини, пов'язані з отриманням у позику грошові кошти. На час укладення договорів позивач та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивач стверджує, що своєї згоди на укладення чоловіком оспорюваних договорів не давала. Відповідачами такі твердження позивача належними та допустимим доказами не спростовані.

Договори позики від 03 серпня 2011 року та 29 липня 2013 року укладені між сторонами у простій письмовій формі, підписані ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Предметом договору позики є отримання у власність грошових коштів, внаслідок укладення договору позики у позичальника виникає зобов'язання повернути суму позики.

Положеннями статті 65 Сімейного кодексу України врегульовано порядок розпорядження один з подружжя майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Натомість за умовами договору позики позичальник не здійснює розпорядження спільною власністю подружжя, а тому згода другого подружжя при укладенні договору позики не потрібна.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Шумейко