04.03.2016 Єдиний унікальний № 371/52/16-ц
Провадження 2/371/106/16
У Х В А Л А

4 березня 2016 року Миронівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Гаврищука А.В.

з участю секретаря судового засідання Смиченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миронівка в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

До Миронівського районного суду Київської області 20 січня 2016 року надійшла вказана позовна заява.

Разом із тим, 5 лютого 2016 року позивачем подано додаткову позовну заяву про визначення місця проживання дитини.

Згідно ч. 5 ст. 120 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, поданої фізичною особою, становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Під час вирішення питання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог в порядку ст. 10 ЦПК України позивачу було розяснено вказаний обовязок.

Свого обовязку щодо оплати розміру судового збору позивач не виконала.

Відповідно до ст. 161 СК спір про місце проживання дитини може вирішуватися щодо «малолітньої дитини», тобто дитини віком до чотирнадцяти років. Дитина, якій виповнилося чотирнадцять років, сама визначає своє місце проживання (частина друга статті 29 ЦК, стаття 160 СК). Тому якщо виникне спір про місце її проживання, то він є безпредметним спором і суд таку заяву повертає позивачу без розгляду.

Що стосується розгляду спору про місце проживання малолітньої дитини, то він розглядається лише тоді, коли дитина утримується одним із батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства.

Вирішення спорів про місце проживання малолітніх дітей у судовому порядку, якщо батьки не дійшли згоди вирішення цього спору добровільно викликано і вимогами міжнародного законодавства, оскільки Україна стала суб'єктом міжнародного права і робить усе можливе для того, щоб урівноправити наше законодавство до норм міжнародного права.

Так, відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено:

«Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого державою-учасницею, наприклад при арешті, тюремному ув'язненні, депортації чи смерті (включаючи смерть, що наступила через будь-яку причину, під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім'ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім'ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призвело до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб)».

Верховна Рада України після ратифікації Конвенції прийняла свій Закон «Про охорону дитинства» (ВВР, 2001, № ЗО, с. 142), де у статті 15 зазначила: «У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участі батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду». У статті 14 цього Закону передбачено заборону розлучати дітей з батьками всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набуло законної чинності.

Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, у порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

При вирішенні питання про збільшення розміру позовних вимог судом було зясовано думку позивача, яка зазначила, що спору про місце проживання дитини на даний час між сторонами немає, дитина проживає разом із нею, однак позивач вважає, що у майбутньому можуть виникнути суперечки з її чоловіком відносно порушеного питання, тому просить вирішити це питання «на майбутнє».

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

З'ясувавши відсутність між сторонами спору з означеного питання, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 119, 122, 210 ЦПК України, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд протягом 5 днів з дня отримання її отримання.

Суддя: підпис ОСОБА_3

Згідно з оригіналом

Суддя: А.В. Гаврищук