У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., КоротунаВ.М., Нагорняка В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_5 на її користь грошових коштів в сумі 704 820 грн. Бажаючи уникнути грошового зобов'язання ОСОБА_5 укладав 14 лютого 2014 року договори дарування, за якими подарував ОСОБА_6 належне йому нерухоме майно.

Позивач вважає, що договори укладені з метою уникнути відповідальності за грошовими зобов'язаннями є фіктивними, у зв'язку з чим просила суд визнати їх недійсними.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 лютого 2014 року ОСОБА_5 був укладений договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_6, обдарована з іншої сторони, уклали договір, згідно з яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність нежиле приміщення, офіс, розташований по АДРЕСА_1.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 929.

В той же день ОСОБА_5 був укладений ще один договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_6, як обдарована з іншої сторони, уклали договір, згідно з яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок.

Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 327.

Також судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 704 820 грн.

За нормами ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий право чин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивач не довела належними і допустимими доказами, що укладені договори є фіктивними, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Закропивний О.В. Коротун В.М. Нагорняк В.А.