Справа №2-3410/11 24.05.2016 240516 24.05.2016
Провадження №22-ц/784/1117/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у І інстанції Гаврасієнко В.О.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.С.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2012 року, ухваленого у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (надалі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки,-

у с т а н о в и л а :

17 серпня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» ( далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 23 січня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №640/30-К30 за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 150 000 доларів США з порядком повернення кредиту, передбаченим цим договором та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 22 січня 2023 року або достроково у випадку передбаченому договором, зі сплатою 13.5 процентів річних.

На забезпечення виконання даного договору 29 січня 2008 року між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за яким останні як майнові поручителі передали в іпотеку належне їм на праві спільної часткової власності згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року домоволодіння, що складається з житлового будинку літ.А., саманного, загальною площею 68.0 кв.м., житловою площею 53.7 кв.м., житлового будинку літ. Ю-2, кам'яного, загальною площею 298.5 кв.м., житловою площею 102.0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею Я., вбиральнею Э, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Між тим, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання неналежним чином не виконував, в зв'язку з чим станом на 29 березня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 226 039 доларів США 18 центів, що за курсом Національного Банку України становить 1 779 271 грн. 90 коп.

Посилаючись на викладені обставини, Банк просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 779 271 грн. 90 коп., в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року належить відповідачам на праві спільної часткової власності шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2012 року позов ПАТ "Укрсоцбанк" задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 779 271 грн. 90 коп..

В рахунок погашення вищевказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, що складається з житлового будинку літ.А., саманного, загальною площею 68.0 кв.м., житловою площею 53.7 кв.м., житлового будинку літ. Ю-2, кам'яного, загальною площею 298.5 кв.м., житловою площею 102.0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею Я., вбиральнею Э, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року належить відповідачам на праві спільної часткової власності, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Вирішено питання про розподіл судових витрат, які стягнуто з відповідачів у рівних частках.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково з урахуванням його заперечень.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 23 січня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №640/30-К30 за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 150 000 доларів США з порядком повернення кредиту, передбаченим цим договором та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 22 січня 2023 року або достроково у випадку передбаченому договором, зі сплатою 13.5 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором.

Відповідно до п.1.1.1,2.1 цього договору надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо «транш», а у сукупності «транші», зі сплатою 13.5 % річних та комісій, в розмірі та порядку визначеному цим договором. Видача траншів кредиту на цілі, визначені у п.1.2 ( споживчі цілі) цього договору проводиться шляхом видачі готівки або безготівковим перерахуванням з позичкового рахунку №0181 в Миколаївській обласній філії Банку в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу.

Нарахування процентів за користування кредитом ( п.2.4) договору здійснюється у валюті кредиту щомісячно в передостанній робочий день поточного місяця за період з передостаннього робочого дня попереднього місяця по день, що передує двом останнім робочим дням поточного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом у повній сумі.

Факт отримання ОСОБА_2 кредитних коштів підтверджується заявами на видачу готівки: №1 від 29 січня 2008 року на суму 17000 дол. США, №2 від 29 січня 2008 року - 33 000 дол. США, №10 від 04 лютого 2008 року - 30 000 дол. США, №12 від 19 лютого 2008 року - 10 000 дол. США, №3 від 03 березня 2008 року - 6 000 дол. США, №4 від 14 березня 2008 року - 33000 дол. США, №10 від 19 березня 2008 року - 19 330 дол. США, що відповідно до п.1.2,1.5 глави 3 розділу 3 « Порядок видачі готівки з каси банку» Інструкції про касові операції в банках України (далі - Інструкція), затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка діяла на час виникнення даних правовідносин, є видатковим документом, що підтверджує отримання позичальником готівкою коштів із каси банку.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором ( п.1.3.3), між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася перед кредитором за виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій.

Крім цього, 29 січня 2008 року між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за яким останні як майнові поручителі передали в іпотеку належне їм на праві спільної часткової власності згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року домоволодіння, що складається з житлового будинку літ.А., саманного, загальною площею 68.0 кв.м., житловою площею 53.7 кв.м., житлового будинку літ. Ю-2, кам'яного, загальною площею 298.5 кв.м., житловою площею 102.0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею Я., вбиральнею Э, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Між тим, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання виконував неналежним чином, в зв'язку з чим станом на 29 березня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 226 039 доларів США 18 центів, що за курсом Національного Банку України становить 1 779 271 грн. 90 коп., в тому числі: сума заборгованості за строковим кредитом - 118 346 доларів США, що еквівалентна 942 034 грн.16 коп.; сума заборгованості за простроченим кредитом - 24 990 доларів США, що еквівалентно 198 920 грн.40 коп.; сума заборгованості за простроченими відсотками 54 138 доларів США 74 центів, що еквівалентно 430 944 грн.45 коп.; пеня за простроченими платежами 10 791 доларів США 70 центів, що еквівалентно 85 901 грн.98 коп.; штраф 17 772 долари США, що еквівалентно 141 470 грн.91 коп.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановивши викладені обставини, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання і у відповідності до ст.ст. 526,553-554, 1050, 1054 ЦК України, є підстави для стягнення заборгованості з останнього за кредитним договором.

В той же час, як вбачається із змісту позовної заяви позивач, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути заборгованість за кредитним договором лише з позичальника ОСОБА_2

Недивлячись на це, суд першої інстанції в солідарному порядку стягнув заборгованість за основним зобов'язанням з ОСОБА_2 як позичальника та ОСОБА_4 як майнового поручителя, що є порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки стягнуто кошти з особи, позовні вимоги до якої в цій частині взагалі не заявлялися.

Крім того, ОСОБА_4 як іпотекодавець, несе майнову відповідність за боржника виключно в межах вартості предмета іпотеки і не може нести солідарну з ОСОБА_2 відповідальність за невиконання останнім своїх зобов'язань.

Таке порушення норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування рішення, оскільки у такому випадку, відповідно до в вимог ч.3 ст.303 ЦПК України, суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, яка є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню.

Крім того, визначаючи розмір заборгованості та її складові, які належить стягнути з позичальника, суд першої інстанції не звернув уваги на таке.

Так, згідно із п.4.2 Договору кредиту, у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунок, визначеного в п.3.3.14 цього договору, строків сплати процентів, визначених у п.2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п.1.1,2.6.3,3.2.3,4.4,5.4 цього договору, останній сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплати суми за кожен день прострочення, що діє у цей період. Розрахунок пені позивачем здійснено у межах позовної давності, передбаченої п.1 ч.2 ст.258 ЦК України (а.с.7).

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у випадку порушення позичальником вимог п.3.3.2-3.3.14 договору кредиту, серед яких, сплата кредитору процентів в розмірі, передбаченому п.1.1. цього Договору та комісії в розмірах та в порядку, визначеному п.п.2.6,2.8,2.9 цього договору( п.3.3.7), у разі пролонгації кредиту або його частини сплачувати кредитору проценти в розмірі, визначеному п.2.14 цього договору ( п.3.3.8), здійснення погашення кредиту відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості, він зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 процентів від суми кредиту( п.3.3.9, визначеному в п.п.1.1.1, за кожен випадок визначеному у п.1.1.1 цього договору.

Із наданого до суду розрахунку штрафу вбачається, що його нараховано за допущення позичальником порушення п.3.3.7,3.3.8 та 3.3.10 кредитного договору ( а.с.7)

Таким чином, за наведених умов договору, підставою для такої відповідальності як сплата пені та штрафу - є несвоєчасне виконання грошових зобов'язань передбачених умовами кредитного договору.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі за № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, який в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для врахування, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадках стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань, за кредитним договором свідчать про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Виходячи з наведеного, відсутні підстави для стягнення з відповідача нарахованого банком штрафу за кредитним договором, через застосування кредитором подвійної відповідальності за одне й теж порушення, що суперечить положенням Конституції України.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь банку належить стягнути заборгованість за договором у розмірі 1 657 800 грн.99 коп., в тому числі: сума заборгованості за строковим кредитом - 118 346 доларів США, що еквівалентна 942 034 грн.16 коп.; сума заборгованості за простроченим кредитом - 24 990 доларів США, що еквівалентно 198 920 грн.40 коп.; сума заборгованості за простроченими відсотками 54 138 доларів США 74 центів, що еквівалентно 430 944 грн.45 коп.; пеня за простроченими платежами 10 791 доларів США 70 центів, що еквівалентно 85 901 грн.98 коп.

З врахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 в силу п. 1,2 ч.1 ст.309 ЦПК України належить змінити, стягнувши з нього вищевказану суму заборгованості за кредитним договором.

Посилання в апеляційній скарзі на зменшення розміру штрафних санкцій з врахуванням стану здоров'я боржника не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення суду такі документи останнім не надавались, а тому не могли бути прийняті до уваги судом першої інстанції.

Твердження апеляційної скарги про те, що наданий банку розрахунок заборгованості є бездоказовим не заслуговують на увагу. Розрахунок заборгованості здійснено у відповідності до умов договору та сплачених відповідачем коштів, що підтверджується наданою до суду апеляційної інстанції випискою із особового рахунку ( а.с.200-225). Відповідач свого розрахунку заборгованості до суду не надав.

Статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно із ч.1ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно із нормами ст. 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України справа №1080цс15-1 від 03 лютого 2016 року, який відповідно до статті 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення суми заборгованості за кредитним договором вважається подвійною відповідальністю боржника, не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 35 ЗУ "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Як вбачається із матеріалів справи 13 квітня 2011 року відповідачам було направлено вимогу про усунення порушень та запропоновано погасити заборгованість у розмірі 81813.18 доларів США та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку несплати боргу ( а.с.43-45).

Відповідачі вказані претензії отримали 14 квітня 2011 року, але не відповіли, заборгованість не погасили.

Отже, згідно умов кредитного договору, іпотечного договору та у відповідності до вимог

законодавства, внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань, позивач набув права задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина 1 ст. 590 ЦК України встановлює, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 39 ЗУ "Про іпотеку" передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Такі ж роз'яснення надані у п.42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Зокрема, в обов'язковому порядку має зазначатись: початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Проте суд першої інстанції вимоги вищевказаної статті щодо зазначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації знехтував, не правильно застосував матеріальний закон.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки узгоджений сторонами у статті 4 іпотечного договору.

Згідно з ч. 6 ст. 38 ЗУ "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За приписами ч.1 ст. 41 ЗУ "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Як вбачається із п.1.2 іпотечного договору сторони погодилися, що вартість предмету іпотеки - 1 688 310 грн. 00 коп. на час укладання договору.

Оскільки зазначена в договорі ціна предмету іпотеки не є початковою, а є договірною вартістю предмету іпотеки на час укладання договору, сторони не погодили порядок визначення ціни предмету іпотеки при його реалізації, колегія суддів вважає за можливе реалізацію предмету іпотеки здійснювати за початковою ціною встановленою на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Таке відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у справі № 6-1205цс15 від 23 грудня 2015 року.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України про мораторій, згідно з п.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Приймаючи до уваги, що відповідачам на праві спільної часткової власності згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року належить домоволодіння, що складається з житлового будинку літ.А., саманного, загальною площею 68.0 кв.м., житловою площею 53.7 кв.м., житлового будинку літ. Ю-2, кам'яного, загальною площею 298.5 кв.м., житловою площею 102.0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею Я., вбиральнею Э, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, тобто загальна площа нерухомого майна перевищує 250 кв.м., то підстав для застосування вищевказаного Закону не має.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою суду від 12 червня 2012 року заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2012 року, постановлене за даним позовом скасовано та призначено до розгляду на 06 липня 2012 року. Інтереси відповідача ОСОБА_2 представляв за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_5, який і отримав повідомлення про розгляд справи 06 липня 2012 року. Проте розгляд справи, у зазначену дату не відбувся та відкладено на 18 вересня 2012 року, про що знову ж таки був повідомлений представник відповідача.

В зв'язку з вирішенням спору у добровільному порядку, за клопотанням ОСОБА_2, розгляд справи відкладено на 09 жовтня 2012 року, про що останній був повідомлений особисто ( а.с.93-101) .

Відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

За такого посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не повідомлявся про дату та час розгляду справи спростовується матеріалами цивільної справи.

Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Як вбачається із матеріалів справи, на доведення своїх позовних вимог позивач надав фотокопії кредитного договору, укладеного між сторонами, заяви про видачу готівки від 15 жовтня 2007 року, іпотечних договорів та інших документів, як посвідчені належним чином як копії з оригіналу.

Оскільки відповідач в судове засідання не з'являвся, не вимагав надання оригіналів наданих позивачем доказів, суд першої інстанції не був зобов'язаний вимагати їх надання.

З врахуванням викладеного, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд на підтвердження позовних вимог дослідив лише копії наданих банком документів, які не мають будь-якої юридичної сили, оскільки безпосередньо судом не завірені, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновку суду про неналежне виконання кредитних зобов'язань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2012 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 скасувати.

Заочне рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та звернення стягнення на предмет іпотеки змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 657 800 грн.99 коп., в тому числі: сума заборгованості за строковим кредитом - 118 346 доларів США, що еквівалентна 942 034 грн.16 коп.; сума заборгованості за простроченим кредитом - 24 990 доларів США, що еквівалентно 198 920 грн.40 коп.; сума заборгованості за простроченими відсотками 54 138 доларів США 74 центів, що еквівалентно 430 944 грн.45 коп.; пеня за простроченими платежами 10 791 доларів США 70 центів, що еквівалентно 85 901 грн.98 коп.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №640/30-К30, укладеного 23 січня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 у розмірі 1 657 800 грн.99 коп., в тому числі: сума заборгованості за строковим кредитом - 118 346 доларів США, що еквівалентна 942 034 грн.16 коп.;сума заборгованості за простроченим кредитом - 24 990 доларів США, що еквівалентно 198 920 грн.40 коп.;сума заборгованості за простроченими відсотками 54 138 доларів США 74 центів, що еквівалентно 430 944 грн.45 коп.; пеня за простроченими платежами 10 791 доларів США 70 центів, що еквівалентно 85 901 грн.98 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, що складається з житлового будинку літ.А., саманного, загальною площею 68.0 кв.м., житловою площею 53.7 кв.м., житлового будинку літ. Ю-2, кам'яного, загальною площею 298.5 кв.м., житловою площею 102.0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею Я., вбиральнею Э, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яке на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2007 року належить ОСОБА_2, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Реалізацію предмету іпотеки здійснювати за початковою ціною встановленою на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: