РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11060/15-ц

пр. № 2/759/373/16

02 червня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Лук'яненко Л.М.

при секретарі Скляренко В.В., Коваленко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності договору та стягненння матеріальних збитків, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 10.07.2015 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності договору та стягненння матеріальних збитків та просив застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений 19 квітня 1996 року 12-ою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в Київському БТІ 23 квітня 1996 року, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальних збитків виходячи з дійсної вартості на цей час 39/100 частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 680 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтував наступним:

У червні 1996 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому просив зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні ним квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із вказаної квартири.

В мотивування вимог посилався на те, що 19 квітня 1996 року ОСОБА_1 купив у ОСОБА_3 вказану квартиру. Договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений 19 квітня 1996 року 12- ою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в Київському БТІ 23 квітня 1996 року.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 61/100 частини квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 19 квітня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та перевести на неї права та обов'язки покупця.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2004 року у позові ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, та постановлено:

«Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19 квітня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований за №ІС-411.

Визнати право власності за ОСОБА_2 на 61/100 частини АДРЕСА_1

Визнати право власності за ОСОБА_3 на 39/100 частини квартири АДРЕСА_2 ум. Києві.

Перевести права та обов'язки покупця на вказану квартиру на ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 67393,17 грн».

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2004 року вирішено питання про розподіл судових витрат, та постановлено:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2461,92 грн.»

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.03.2005 року апеляційні скарги на вищезазначені судові рішення від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2004 року та додаткове рішення Святошинського районного суду від 03 листопада 2004 року по справі №2-74/2004 р. в частині переведення прав та обов'язків покупця на квартиру на ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове, наступного змісту:

«За ОСОБА_2 визнати право власності на 61/100 частину квартири, за ОСОБА_3 - на 39/100 частин.

Визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 19.04.1996 року та перевести право покупця на вказану квартиру на ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1501,77 грн. та 51,00 грн. державного мита на користь держави.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнути 960,15 грн.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2».

В іншій частині рішення залишено без змін.»

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області, як судом касаційної інстанції, від 30.07.2007 року відхилена касаційна скарга та залишена в силі ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2005 року у цивільній справі №22- 1057/2005р.

Ухвалюючи судове рішення від 15 березня 2005 року Апеляційний суд міста Києва не застосував наслідки переведення прав покупця, передбачені діючим законодавство України на час винесення судового рішення.

У зв'язку з тим, що:

-відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2014 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4, та на неї переведено право покупця на вказану квартиру, проте грошових коштів, сума яких еквівалентна дійсної вартості 39/100 частин спірної квартири від ОСОБА_2 ОСОБА_1 не отримував,

-у остаточному судовому рішенні сума компенсації 39/100 часток спірної квартири, зазначена виходячи з вартості квартири на час укладання договору купівлі-продажу від 19.04.1996року, яка становить 960 грн. 15 коп,

Таким чином, право власності ОСОБА_1 суттєво порушено та йому завдано значної матеріальної шкоди в розмірі 680 000,00 грн., розмір якої еквівалентен дійсної вартості 39/100 частин квартири АДРЕСА_4 станом на цей час, що підтверджується Висновком про вартість майна від 17 березня 2015 року.

На підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2014 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на 39/100 частини вказаної квартири, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2013 індексний номер 6414423.

Проте, у листопаді 2014 року від ОСОБА_3 ОСОБА_1 дізнався про те, що 05 листопада 2014 року Апеляційним судом м. Києва було винесено Ухвалу якою було роз'яснено, що право власності на АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_2.

Таким чином, у листопаді 2014 року ОСОБА_1 дізнався про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_5 визнано за ОСОБА_2, тому вона повинна повернути ОСОБА_1 суму коштів яка дорівнює дійсної вартості 39/100 частки квартири АДРЕСА_4.

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Позивач належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідач просила відмовити у задоволенні позову, подали заяву про застосування строків позовної давності.

Третя особа: ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

У червні 1996 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому просив зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні ним квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із вказаної квартири так як 19 квітня 1996 року ОСОБА_1 купив у ОСОБА_3 вказану квартиру. Договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений 19 квітня 1996 року 12- ою Київською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в Київському БТІ 23 квітня 1996 року. ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 61/100 частини квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 19 квітня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та перевести на неї права та обов'язки покупця.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2004 року у позові ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено - визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19 квітня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований за №ІС-411. Визнано право власності за ОСОБА_2 на 61/100 частини АДРЕСА_1 Визнано право власності за ОСОБА_3 на 39/100 частини квартири АДРЕСА_2 ум. Києві. Переведено права та обов'язки покупця на вказану квартиру на ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 67393,17 грн». (а.с. 7-8)

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2004 року вирішено питання про розподіл судових витрат, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2461,92 грн. (а.с. 9)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.03.2005 року апеляційні скарги на вищезазначені судові рішення від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2004 року та додаткове рішення Святошинського районного суду від 03 листопада 2004 року по справі №2-74/2004 р. в частині переведення прав та обов'язків покупця на квартиру на ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове, наступного змісту: за ОСОБА_2 визнано право власності на 61/100 частину квартири, за ОСОБА_3 - на 39/100 частин. Визнано недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 19.04.1996 року та перевести право покупця на вказану квартиру на ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1501,77 грн. та 51,00 грн. державного мита на користь держави. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 960,15 грн. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2. В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с. 10-11)

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області, як судом касаційної інстанції, від 30.07.2007 року відхилена касаційна скарга та залишена в силі ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2005 року у цивільній справі №22- 1057/2005р. (а.с. 12-13)

Щодо застосування наслідків недійсності правочину, статті 216 ЦК України, на які посилається позивач.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто стаття 216 ЦК застосовується до сторін правочину та регулює їхні дії у випадку визнання відповідного правочину недійсним.

За договором купівлі продажу квартири від 19 квітня 1996 року права та обов'язки при його укладенні виникли у продавця - ОСОБА_3 та покупця - ОСОБА_1 За договором ОСОБА_1 отримував у власність відповідну квартиру, а ОСОБА_3 отримував суму коштів за цю квартиру (246 192 000 крб).

У зв'язку з визнання відповідного договору недійсним кожна із сторін вказаного договору, тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повинні повернути один одному те, що отримали за договором. Тобто ОСОБА_3 повертає ОСОБА_1 всі отримані кошти - 246 192 000 крб, а ОСОБА_1 повертає отриману квартиру.

При цьому відповідач ОСОБА_2 в жодні правовідносини із ОСОБА_1 не вступала, стороною договору з ОСОБА_1 не виступала, а відтак підстав застосовувати до неї статтю 216 ЦК України немає.

Більше того Святошинським районним судом міста Києва 03 листопада 2004 року було ухвалено додаткове рішення у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

2461 грн 92 коп. У додатковому рішенні судом зазначено, що у рішенні від 25 жовтня 2004 року судом помилково не зазначено про застосування наслідків визнання угоди недійсною. Тому додатковим рішенням суд застосував наслідки визнання угоди недійсною та стягнув з продавця ОСОБА_3 на користь покупця ОСОБА_1 всю отриману ним за договором суму в розмірі 246192000 крб, що складало 2461 грн 92 коп. (а.с. 9)

В ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2005 року передбачено стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену ним вартість квартири - з ОСОБА_3 1501,77 грн, з ОСОБА_2 960 грн. 15 коп.

У мотивувальній частині свого рішення суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що переведення прав покупця слід проводити виходячи з вартості квартири, зазначеної в договорі - 2461 грн 22 коп. Враховуючи, що переведенню підлягають 39/100 частка квартири, суд визначив за необхідне стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960 грн 15 коп.

Тобто згідно з рішенням суду з ОСОБА_2 вже було стягнуто на користь ОСОБА_1 вартість 39/100 відповідної квартири.

За наслідком переведення на ОСОБА_2 прав покупця 39/100 квартири за договором купівлі-продажу від 19 квітня 1996 року, у ОСОБА_2 виникли права покупця відповідної частки на отримання у власність цієї частки та обов'язок сплатити продавцю, тобто ОСОБА_3 суму за частку, визначену відповідним договором.

Жодник обов'язків щодо ОСОБА_1 - в результаті переведення прав покупця у ОСОБА_2 не виникає, оскільки у договірні відносини за рішенням суду про переведення прав покупця вона вступає з ОСОБА_3, а не з ОСОБА_1

Позивач стверджує, що в результаті переведення на себе прав покупця на 39/100 частки квартири відповідач заподіяла йому шкоду, яка підлягає відкодуванню.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Водночас ОСОБА_2 не вчиняла жодної дії, яка б порушила цивільних прав ОСОБА_1 Навпаки, в суді вона захищала свої порушені права внаслідок незаконного відчуження квартири за договором, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Тобто наслідки недійсності правочину між сторонами договору купівлі- продажу вже були застосовані судом.

Крім того, ОСОБА_1 звернувся з позовом після закінчення строку позовної давності.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. При цьому частина 1 статті 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_4 пов'язує свої позовні вимоги з рішеннями суду у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 1996 року. Рішення набули законної сили 15 березня 2005 року - в день постановлення ухвали Апеляційного суду міста Києва у справі.

Тобто саме з цього моменту позивач міг дізнатись про те, що в результаті визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири йому заподіяні які- небуть збитки.

Безпідставним є посилання позивача на те, що він дізнався про порушення його права тільки у листопаді 2014 року у зв'язку із ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року про роз'яснення рішення у справі про визнання договору купівлі-продажу недійсним, згідно з яким ОСОБА_2 належить право власності на відповідну квартиру. ОСОБА_5 наполягає на застосуванні строків позовної давності .

Відповідно до ст.61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_1 особисто не звертався до суду із заявою про роз'яснення рішення, тобто йому було все зрозуміло. У будь-якому випадку він мав таку можливість із 2005 року.

По-друге, в будь-якому випадку ОСОБА_1 знав, що квартира йому не належить. А те, належать 39/100 ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 ніяким чином не впливають на наявність чи відсутність порушення прав ОСОБА_1, якщо він пов'язує свої збитки з визнанням недійсним договору купівлі-продажу придбаної ним квартири.

Отже, ОСОБА_1 знав або ж міг довідатись про порушення своїх прав з 2005 року. Відтак з позовом про застосування наслідків недійсності правочину він звернувся пропустивши строки позовної давності.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ( пункт 11), судам роз'яснено, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою Згідно ст. 257,261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов - з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цього права.

Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності до пред"явлення позову, про застусування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд вважає обґрунтованим посилання відповідача на те, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, так як з моменту, коли набуте за недійсним правочином майно фактично вибуло з власності позивача у 2005 році, в зв'язку з чим позивач міг довідатись про порушення свого права, до пред'явлення даного позову в липні 2015 року пройшло понад 3 роки. Позивачем не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності з мотивів, що лише у 2014 році йому стало зрозуміло, що 39/100 частки квартири АДРЕСА_6 належить ОСОБА_2

За вказаних обставин відсутні підстави до задоволення позову в межах його обґрунтувань, наявність підстав до застосування наслідків недійсності правочину та стягнення матеріальних збитків. При розгляді справи в суді позивач не посилався на неотримання коштів. Судом перевірялась решта доводів позивача на задоволення позову, проте обґрунтованими визнані не були. Відтак суд відмовляє у позові в повному обсязі.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Разом з тим, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб"єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності,а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Керуючись ст.ст.257,261,267 ЦК України , ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності договору та стягненння матеріальних збитків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: