АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Коваль О.А.
№22-ц/796/6568/2016 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - Лобанова Дмитра Євгеновича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати договір фінансового лізингу № 001923 від 31 березня 2015 року, укладений між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», - недійсним, стягнути з відповідача сплачений адміністративний платіж в сумі 63 800, 00 грн. та подвійну суму збитків в розмірі 19 352, 68 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що укладений між ними 31 березня 2015 року договір фінансового лізингу № 001923, згідно якого ТОВ «ЛК «Автофінанс» (лізингодавець) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки MAZDA CX 5 Drive) у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_3 (лізингоодержувача) на строк та на умовах, передбачених договором.

Проте, під час підписання вказаного договору представники ТОВ «ЛК «Автофінанс» ввели її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема 31.03.2015 року їй було повідомлено про необхідність сплати першого авансового платежу в розмірі 10 % від вартості автомобіля, що становить 61 800,00 грн. Оплативши в той же день вказану суму на рахунок відповідача за призначенням, перший внесок по дог. № 001923, 01.04.2015 року, між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року. При цьому під час підписання вказаного договору 01.04.2015 року в неї не було можливості детально ознайомитися з його умовами, оскільки представники ТОВ «ЛК «Автофінанс» спонукали підписати договір без детального ознайомлення з ним, та пояснили, що всі істотні умови договору їй вже повідомлено. Однак, ознайомившись з текстом договору, вже після його підписання, нею було виявлено, що сума в розмірі 63 800,00 грн. являється адміністративним платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору фінансового лізингу, а не як їй роз'яснювали - авансовим платежем в рахунок суми вартості предмету лізингу.

Також, позивач зазначала, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу вважається недійсним/нікчемним, оскільки його нотаріально не посвідчено, тобто вказаний правочин не вчинено у формі, встановленій законом, що суперечить ч. 4 ст. 203 ЦК України.

Сторона договору фінансового лізингу - ТОВ «ЛК «Автофінанс» на момент вчинення правочину не володіла належним обсягом цивільної дієздатності, тому що запис про фінансову установу - лізингодавця не було внесено до Державного реєстру фінансових установ, а відтак не мала можливості реалізації отриманого права на укладення договору фінансового лізингу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано договір фінансового лізингу № 001923 від 31 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс на користь ОСОБА_3 сплачений адміністративний платіж (перший внесок) у сумі 61 800 грн. 00 коп.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Лобанов Д.Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що на даний час офіційний веб-сайт Нацкомфінпослуг та взагалі чинне законодавство не містить ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з фінансового лізингу. Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України та займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Крім того, юридичні особи, які займаються господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу, мають відповідати встановленим Положенням критеріям, підтвердженням відповідності яким є Довідка Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності та внесення до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Таким чином, відповідач, виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.09.2012 року на підставі рішення Нацкомфінпослуг № 1217 отримав відповідну Довідку № ФЛ № 486.

Вважає, що надання такої фінансової послуги, як фінансового лізингу, не підлягало ліцензуванню до набуття чинності Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222 -УІІІ. На момент укладення спірного Договору лізингу, а саме на 31 березня 2015 p., не існувало ніяких вимог з ліцензування діяльності надання послуг фінансового лізингу, а тому суд невірно застосував норми матеріального права.

Також зазначив, що чинне законодавство не містить вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст.. 799 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, міститься у зовсім іншому параграфі, а саме параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» Цивільного кодексу України, який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу.

Укладання оскаржуваного договору лізингу не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення, а його укладання в простій письмовій формі цілком і повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що договір фінансового лізингу містив несправедливі умови та був укладений за відсутності у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та нотаріального посвідчення спірного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 31 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 001923 (а.с. 17-26), відповідно до якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки Mazda CX 5 Drive; об'єм двигуна 2,0; тип двигуна - бензиновий; тип КПП - механічна; тип приводу - передній) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Того ж дня позивачем в ПАТ «Промінвестбанк» було сплачено суму в розмірі 61 800,00 грн. на рахунок відповідача, призначення платежу: перший внесок по дог. № 001923 від 31.03.2015, що підтверджується квитанцією № QS01 від 31.03.2015 року (а.с. 27).

Згідно визначення термінів, які містяться в договорі № 001923, перший платіж - платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору. Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до договору та становить 10% від вартості предмета лізингу. Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір, якого визначено у Додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. Згідно Додатку №1, розмір авансового платежу становить 50 % від вартості предмета лізингу. Відповідно до п. 8.2. договору, вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 22 888,89 доларів США, що з урахуванням обмінного курсу на день укладення договору становить 618 000,00 грн.

Таким чином, 31.03.2015 року позивачем першим платежем було сплачено 61 800,00 грн. (10% від вартості предмета лізингу), що згідно глосарію, є адміністративним платежем відповідачу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Згідно п. 1.7. договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: а) адміністративного платежу, що згідно Додатку № 1 становить 10% від вартості предмета лізингу; б) авансового платежу, який визначений в Додатку № 1, і становить 50 % вартості предмета лізингу; в) комісії за передачу предмета лізингу, що згідно Додатку №1 складає 3 % від вартості предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, договір фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що згідно ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15, яка також стосується подібних правовідносин саме із ТОВ «ЛК «Автофінанс», та яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» лізингова компанія є фінансовою установою, тобто юридичною особою, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 зазначеного Закону, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом було встановлено відсутність у ТОВ «ЛК «Автофінанс» ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб на момент укладення договору фінансового лізингу з позивачем, що суперечить вимогам законодавства. Також відповідач не мав запису в Державному реєстрі фінансових установ запис про те, що він є фінансовою установою. Вищевикладене свідчить про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору фінансового лізингу, а тому такий договір є недійсним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Так, в оспорюваному договорі включені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

Так, несправедливими умовами договору фінансвого лізингу є умови договору, визначені в п. 1.5., згідно яких лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає Продавець.

Отже, такі норми прямо суперечать ч. 1 ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Несправедливими також умовами є ті, що визначені в п. 3.2.6 та п. 3.2.7. договору, якими визначено право лізингодавця розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного Договору. При цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Та яка встановлює право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання предмету лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 договору, а адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Положеннями п. 12.1 договору встановлено, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40 % від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

Отже, з огляду на встановлення односторонньої відповідальності у випадку розірвання договору, така умова договору також є несправедливою.

Відповідно до п. 10.1 договору встановлено, що лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів. Кожен лізинговий платіж включає: відсотки за користування обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7%. Однак графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Згідно п. 10.3 договору розмір щомісячного лізингового платежу є лише попереднім, тобто таким, що може змінюватися відповідно до вартості предмету лізингу на час його придбання.

Таким чином, з аналізу змісту договору фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року, укладеного між сторонами, вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. В договорі фінансового лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та ін. умов, що суперечить положенням ст. 808 ЦК України. В договорі встановлена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а також за розірвання договору з його ініціативи, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. Тому вищезазначені умови договору фінансового лізингу згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами.

Підсумовуючи викладене, апеляційна інстанція враховуючи відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності в ТОВ «ЛК «Автофінанс» на укладення договору фінансового лізингу, недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», погоджується з тим, що укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року є недійсним.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 було сплачено адміністративний платіж на рахунок ТОВ «ЛК «Автофінанс» в розмірі 61 800,00 грн. згідно квитанції № QS01 від 31.03.2015 року, то вірним є висновок суду, що передані відповідачу кошти у сумі 61 800,00 грн.повинні бути повернуті позивачу.

Твердження апелянта щодо неправильності стягнутого судового збору, то вони є такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки позивач заявляла одну немайнову вимогу - про визнання договору недійсним та дві майнові - про стягнення 63 800,00 грн. та 19 352,68 грн., оскільки немайнова вимога та частина майнової у розмірі - 61 800,00 грн. були задоволені, а позов було подано після внесення змін до Закону України «Про судовий збір», - з відповідача підлягає стягненню судовий збір саме у розмірі 1 218,00 грн.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому є таким, що набрало законної сили.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - Лобанова Дмитра Євгеновича - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді