Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника 3-ї особи - Лямзєнкова М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, треті особи Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Аркада», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_4, мотивуючи позовні вимоги тим, що 30 травня 1998 року між ними було зареєстровано шлюб, під час якого ОСОБА_4 було укладено Інвестиційну угоду №80-С, відповідно до якої Головне управління житлового забезпечення КМДА зобов'язалося збудувати та передати відповідачу квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,74 кв. м., вартістю 50952,52 грн. на умовах оформлення пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам.

Мотивує вимоги тим, що їй та чоловіку як сім'ї з двох осіб було надано кредит на будівництво житла на загальну площу 52 кв. м. вартістю 46 696 грн. виходячи з норми 21 кв. м. загальної площі житла на одного члена сім'ї та додатково 10 кв. м. на сім'ю відповідно до п. п. 18 та 21 Положення про порядок надання пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.1997 року № 1352.

Зазначає, що кредитна угода була укладена між відповідачем та виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією), від імені якої діяв АКБ «Аркада».

Посилається на те, що 1 грудня 1999 року у них народилася донька, а 1 червня 2000 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім'я ОСОБА_4 було видано свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2007 року шлюб між ними був розірваний, однак, вони продовжували проживати разом. 1 жовтня 2010 року у них народився син. В 2014 році у зв'язку з погіршенням сімейних стосунків вони розійшлися остаточно.

Зазначає, що у зв'язку з народженням другої дитини в 2010 році відповідно до п. 23 Положення про порядок надання пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.1997 року №1352, її з відповідачем зобов'язання за кредитним договором були зменшені на 25 % за рахунок бюджетних джерел.

17 жовтня 2015 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_4.

Посилаючись на те, що за період шлюбу сторонами було набуто квартиру №122 жилою площею 31,80 кв.м (загальна площа 56,80 кв.м) в будинку АДРЕСА_2, дана квартира є спільною власністю подружжя, вона звернулася до суду з даним позовом, в якому просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири. В обґрунтування дотримання строку позовної давності вказувала, що про порушення свого права дізналася лише в вересні 2015 року, коли їй було відмовлено у поділі особового рахунку на квартиру, до липня 2014 року вони проживали разом, а тому підстави для звернення до суду з вимогами про поділ майна були відсутні.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просили позов задовольнити. На спростування доводів заяви відповідача про застосування строків позовної давності представник позивачки вказувала на те, що подаючи зустрічний позов про визначення місця проживання дитини у справі 758/2316/14ц, що розглядалася Подільським районним судом м.Києва, відповідач особисто зазначав, що по 16 березня 2013 року сторони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. Дані обставини підтверджуються і показами свідків. Зважаючи на такі пояснення, вважали підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності надуманими.

В судовому засіданні відповідач вимоги позивачки не визнав, обґрунтувавши поясненнями, вважає вимоги позивачки необґрунтовані та надумані оскільки, спірну квартиру вважає своєю особистою власністю, а також просив суд застосувати строк позовної давності, який обраховував від народження сина у 2010 році, та відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його пропуском.

Представник Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА у судовому засіданні 10 жовтня 2016 року участі не приймав, до суду направив письмові пояснення, в яких висловився на користь задоволення позову позивачки та обґрунтованість її вимог до відповідача (а.с. 160-164).

Представник ПАТ АКБ «Аркада» в судовому засіданні заперечував проти вимог позивачки, обгрунтувавши поясненнями, просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що поділ квартири між сторонами може порушити права банку на отримання коштів, які підлягають поверненню за кредитним договором та, що станом на 9 червня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 12793,16 грн. Зважаючи на те, що в даній справі при поділі квартири не вирішується питання про поділ фінансових зобов'язань за кредитним договором, з цих підстав також просив відмовити у задоволенні позову (а.с.168-169).

Вислухавши пояснення сторін, представників сторін та представників третіх осіб, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 1998 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, про що видано Свідоцтво про одруження НОМЕР_3 від 30 травня 1998 року, після укладення шлюбу прізвище дружини було змінене на «ОСОБА_4» (а.с. 5).

14 квітня 1999 року між Головним управлінням житлового забезпечення КМДА та ОСОБА_4 було укладено Інвестиційну угоду №80-С про інвестування житлового будівництва, відповідно до умов якої Головне управління зобов'язалося збудувати та передати відповідачу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Інвестування будівництва здійснювалося відповідно до Положення про порядок надання пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.1997 року №1352 (а.с.7-9).

Відповідно до п. 21 вказаного Положення на 52 кв. м квартири молодій сім'ї ОСОБА_4 видавався кредит на суму 46 696,00 грн. через АКБ «Аркада».

За даними Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА, який є правонаступником Головного управління житлового забезпечення КМДА, кредит надавався подружжю з розрахунку загальної площі квартири 52 кв. м. як 21 кв. м. на кожну особу та 10 кв. м. на сім'ю (а.с. 10-11).

13 червня 2000 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім'я ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

20 грудня 2007 року рішенням Подільського районного суду м. Києва шлюб між подружжям було розірвано. Дане рішення набрало законної сили (а.с. 6). На момент розірвання шлюбу подружжя мало дитину - доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_4 (а.с. 28).

З пояснень сторін та свідчень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 встановлено, що після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство щонайменше до 2013 року, працювали та спільно зароблені кошти витрачали на погашення заборгованості за кредитним договором.

На користь продовження спільного проживання та ведення спільного господарства свідчить також той факт, що 1 жовтня 2010 року у сторін народився син - ОСОБА_13 (а.с. 29).

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем в ході розгляду справи у зв'язку з народженням другої дитини, кредитне зобов'язання перед АКБ «Аркада» було зменшене на 25% за рахунок бюджетних коштів відповідно до п. 23 Положення про порядок надання пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.1997 року №1352.

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач заперечує будь-які права позивачки на квартиру, позивачка звернулась до суду з даним позовом та її права підлягають захисту судовим рішенням.

Згідно роз'яснень п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя ", вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як передбачено ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і тому, аналізуючи докази надані сторонами та встановлені обставини суд приходить до висновку, що вимоги є прамірними та такими, що підлягають задоволенню.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність порушення та оспорювання прав позивачки у правовідносинах, які склалися між нею та відповідачем та їх доведеності в суді.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем протягом всього часу розгляду справи суду не було надано належних доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження своїх заперечень.

Зважаючи на те, що судом достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була набута за період шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (з 17 жовтня 2015 року прізвище змінене у зв'язку з укладенням шлюбу на ОСОБА_3 (а.с.31)), площа квартири, на яку надано пільговий кредит ПАТ АКБ «Аркада» вираховувалася на двох осіб - позивачку та відповідача по справі, обоє з подружжя приймали участь у погашенні кредиту, отриманому на будівництво цієї квартири, суд вважає доведеною ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частинах.

На підставі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На спростування таких висновків суду відповідач посилався на пропуск позивачкою строку позовної давності, однак суд не може прийняти до уваги його посилання на пропуск строку позовної давності, виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В свою чергу відповідач строк позовної давності рахував від року народження сина. Разом з тим, висновки суду про наявність підстав для поділу спільного майна подружжя не змінюють твердження відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні її позову, оскільки такі посилання спростовуються наявними матеріалами справи та були також спростовані показами свідків.

Такими, що не змінюють висновки суду про задоволення позову, є твердження ПАТ АКБ «Аркада» про те, що поділ квартири може призвести до порушення прав банку на стягнення кредитних коштів, оскільки за кредитним договором зобов'язаною особою є лише ОСОБА_4

З позиції закону, поділ квартири не припиняє заставу квартири, а сама позивачка не заперечує проти покладення на неї обов'язку погасити половину залишку за кредитом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений судовий збір у розмірі 6090 грн.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15,16, 257. 267, 372 ЦК України, ст.ст. 61, 68-71, 87 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88. 208, 209, 213-215, 217-218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 6090, 00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко