Номер провадження: 22-ц/785/2305/16
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

встановила:
У березні 2012 року позивач ОСОБА_1 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 120500 грн., три відсотка річних, інфляційні витрати, моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн..

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до розписки від 05.09.2008 року відповідач отримав у нього 6000 доларів США з терміном повернення до 30.11.2008 року.

У серпні 2010 року відповідач ОСОБА_3 частково повернув борг у розмірі 1000 доларів США. До сьогоднішнього часу решту боргу відповідач не повернув, що вимусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що відповідно до розписки ОСОБА_3 05.09.2008 року отримав від ОСОБА_1 у борг 6000 доларів США, строком на три місяці, з кінцевим терміном повернення 30.11.2008 року (а.с.5).

Позивач зазначив, що у серпні 2010 року ОСОБА_3 повернув частково борг у розмірі 1000 доларів США, та зобов`язався решту повернути частинами пізніше, на що він погодився. Але оскільки відповідач зник, та решту боргу не повернув, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто початком перебігу позовної давності є день, коли боржник повинен був повернути борг, проте не повернув.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 29 березня 2012 року, у той час коли термін повернення боргу сплив у листопаді 2008 року, тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_3 частково повернув йому борг у розмірі 1000 доларів США у серпні 2010 року (первісно позивач стверджував, що повернення частки боргу відбулося у січні 2010 року, а в уточненій позовній заяві став вже посилатись на те, що часткове повернення боргу відбулося у серпні 2010 року) у м. Ірпінь Київської області, не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, та заперечується представником відповідача (а.с.95).
Крім того, відповідно до довідки Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату за № 805 від 15.04.2013 року ОСОБА_3 проходив строкову службу в армії з 25.11.2009 року по 27.07.2010 року, та згідно повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 (м. Одеса) від 08.06.2015 року у січні-березні 2010 року відпустка йому не надавалась, що спростовує первісне посилання позивача на те, що ОСОБА_3 повернув йому борг у розмірі 1000 доларів США у січні 2010 року (а.с.88,217).
Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також колегія суддів звертає увагу, що позивачем питання про продовження судом строку позовної давності із зазначенням причин поважності пропуску строку у позовній заяві або окремій заяві перед судом першої інстанції не ставилося, а представником відповідача - навпаки було зазначено про сплив строку позовної давності.

Посилання апелянта на те, що проходження відповідачем військової служби в армії є підставою для продовження строку позовної давності є необґрунтованим та таким, що не заслуговує на увагу, оскільки саме відповідач перебував у Збройних силах України, а позивачу ніщо не заважало звернутися до суду раніше з зазначеним позовом. Крім того, п. 4 ч. 1 ст. 263 ЦК України передбачає зупинення строку позовної давності лише у випадку, якщо позивач або відповідач перебувають у складі Збройних силах України та інших створених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Тобто звичайне проходження військової служби в мирний час не зупиняє перебіг строку позовної давності.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги, то вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат також не підлягають задоволенню.

Згідно ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України сторони, які приймають участь у справі, користуються рівними правами відносно надання доказів, їх дослідження та доведення до суду їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з`ясувавши усі обставини по справі та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко