Справа № 127/3379/16-ц Провадження № 22-ц/772/1950/2016Головуючий в суді першої інстанції Федчишен С. А.
Категорія 20Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

07 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судових засідань Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу, -

встановила:

ОСОБА_3 звернулася в районний суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову посилалася на те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.05.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 (Продавець), та ОСОБА_4 (Покупець), остання придбала 1/5 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1. Договір посвідчено 17.05.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Наталією Вікторівною.

В п. 4 зазначеного договору позивач і відповідач домовилися про те, що земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер - НОМЕР_1, на якій розташована зазначена вище нерухомість, належить на праві спільної сумісної власності продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 02 жовтня 2008 року управління земельних ресурсів у місті Вінниці, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди. За домовленістю сторін земельна ділянка буде відчужуватися за окремим договором, після виділу частки у спільній сумісній власності в строк до 17 листопада 2013 року.

Оскільки в подальшому відповідач відмовилася виконувати пункт 4 договору, тим самим істотно порушивши його умови, і відмовилася від його розірвання за згодою сторін, позивач на підставі ст. 216, 229, 230, 377, 628, 638, 651 ЦК України просила розірвати договір купівлі-продажу від 17.05.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із рішенням позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник - адвокат Велігура В.М. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що17 травня 2013 року між сторонам по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, відповідно до умов якого остання придбала у ОСОБА_3 1/5 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, в повній мірі досліджені та оцінені докази, надані сторонами, та правильно застосовані норми матеріального права.

Спір між сторонами виник з приводу невиконання пункту 4 щодо відчуження земельної ділянки за окремим договором, після виділу частки у спільній сумісній власності на строк до 17 листопада 2013 року. Позивач вважає таке невиконання істотним порушенням умов договору, що на її думку є підставою для його розірвання.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є його предмет (ст. 656 ЦК України) і ціна (ст. 691 ЦК України).

В договорі купівлі-продажу частки житлового будинку від 17.05.2013 року чітко визначений його предмет - 1/5 частка житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, із зазначенням конкретних приміщень, які входять до складу відчужуваної частки (п. 1, 3 договору).

Крім того, сторони домовились про вартість частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, яка становить 280000 грн. та була сплачена покупцем до підписання даного договору (п. 9).

Помилковими є посилання апелянта як на підставу скасування рішення суду першої інстанції і на правову позицію Верховного Суду України про те, що за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Так, в даному випадку в договорі вказаний кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований жилий будинок, частка в якому придбана покупцем, проте відчуження земельної ділянки за домовленістю сторін мало здійснюватися за окремим договором.

Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку є укладеним в установленому законом порядку і виконаний сторонами за винятком п. 4, щодо якого в сторін виник спір. Чинність договору в цілому сторонами не оспорюється, хоча позивач і посилався на ст. 216, 229, 230 ЦК України, що передбачають загальні правові наслідки недійсності правочину та правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки і обману, проте не заявляв вимог про визнання договору недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Відповідна правова позиція викладена в Постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-75цс13.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Апелянтом - позивачем ОСОБА_3 належними і допустимими доказами не доведено тих обставин, що невиконання п. 4 договору є його істотним порушенням з боку відповідача ОСОБА_4, що в свою чергу завдає шкоди позивачеві (не вказаний вид і розмір такої шкоди), й значною мірою позбавляє її того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Так, відповідно до п. 4 договору за домовленістю сторін земельна ділянка мала відчужуватися за окремим договором, після виділу частки у спільній сумісній власності, в строк до 17 листопада 2013 року.

Отже сторонами не досягнуто згоди й не зазначено в договорі від 17.05.2013 року про ціну (вартість)відчуження земельної ділянки як самостійного об'єкта, чи навіть про вид договору, на підставі якого має відбуватися таке відчуження (оплатний чи безоплатний, купівля-продаж, міна, дарування тощо), не встановлено будь-яких санкцій за невиконання цього обов'язку.

Т аким чином, суд першої інстанції, повно й всебічно дослідивши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 оскільки позивач не довела наявності передбачених законом підстав для розірвання договору купівлі-продажу частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами.

Колегія суддів відкидає посилання апелянта на неправомірність застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст. 652 ЦК України, так як суд першої інстанції відмовив у позові про розірвання договору, тобто не застосував будь-яку із статей, що передбачають таке розірвання, не знайшовши підстав для цього, а положення зазначеної статті згадуються у рішенні у зв'язку з тим, що на неї, крім інших, посилалася позивач у позовній заяві (а.с. 4).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 304, 307, 308, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.