Головуючий суду 1 інстанції - Харченко Г.А.
Доповідач - Коротких О.Г.
Справа № 414/1420/15-ц
Провадження № 22ц/782/321/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Коротких О.Г.

суддів: Орлова І.В., Авалян Н.М.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16.03.2016року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановила:

У серпні 2015року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 16.01.2014 року він позичив за розпискою відповідачці гроші в сумі сто десять тисяч грн. строком на один рік, тобто до 16.01.2015року. ОСОБА_3 не повернула своєчасно гроші, тому він просив стягнути суму боргу-110 000грн., суму процентів за користування - 9295грн., суму інфляційного нарахування - 44 777,89грн., 3% річних - 1564,10грн., що складає 165 636,99грн.

29.09.2015року позивач зменшив позовні вимоги і просив стягнути з ОСОБА_3 суму інфляційного нарахування - 44 777,89грн.

Заочним рішенням суду від 29.09.2015року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, суд стягнув на його користь суму інфляційного нарахування - 44 777,89грн., судовий збір 1656,36грн.

16.10.2015року ОСОБА_3 звернулася з заявою про скасування заочного рішення суду. Ухвалою суду від 19.11.2015року заяву задоволено, заочне рішення суду від 29.09.2015року скасовано.

11.02.2016року ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги і просив остаточно стягнути з ОСОБА_3 суму інфляційного нарахування - 44 777,89грн. і 3% річних в сумі 1564,10грн. відповідно до вимог ст.625 ЦК України, оскільки відповідач тільки у 07.09.2015року повернула йому борг в сумі 117 850грн.

Рішенням суду від 16.03.2016року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

Позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його уточнені позовні вимоги.

Відповідно до вимог ст..213, ст.214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд у числі інших вирішує також питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч.1,ч.3 ст.303 ЦПК України ,- під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.01.2014 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 за розпискою гроші в сумі сто десять тисяч грн. строком на один рік, тобто до 16.01.2015року. Відповідачка 07.09.2015року повернула ОСОБА_2 борг в сумі 117 850грн., що підтверджується розпискою позивача на а.с.45, в якій також зазначено, що він претензій до неї не має.

Відмовляючи у стягненні суми інфляційного нарахування - 44 777,89грн. і 3% річних в сумі 1564,10грн., суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з лютого по липень, у вересні 2014року сплачувала ОСОБА_2 проценти за користування позикою по 3300грн, а у жовтні і листопаді 2104року - по 4400грн., загальна сума яких складає 31 900грн., чого не заперечував позивач. Крім цього, ОСОБА_2, отримуючи гроші від відповідачки, зазначив в розписці про відсутність претензій до неї. Суд дійшов висновку, що спір між сторонами було врегульовано 07.09.2015року, а позивач штучно намагається стягнути додаткові грошові кошти з відповідача.

Судова колегія не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися грошові зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

11.02.2016року ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги і просив стягнути з відповідача інфляційні витрати на суму боргу та 3% річних саме за несвоєчасне повернення боргу. В розписці /а.с.5/ зазначено, що позика надана строком на один рік, тобто до 16.01.2015року, а в разі вимоги, ОСОБА_3 зобов'язалася повернути борг протягом двох тижнів, тому висновок суду, що спір врегульовано 07.09.2015року не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідач не розрахувалася з ОСОБА_2 ні в січні 2015року ні в червні 2015року після пред'явлення позивачем вимоги /а.с15/, повернула йому 07.09.2015року 117 850грн. в процесі розгляду справи в Кремінському районному суді, а тому судова колегія вважає, що суд безпідставно не застосував ст.625 ЦК України до спірних правовідносин.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_2 заявив суду клопотання про повернення судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог. Суд не вирішив цього питання.

Частина 1 ст.89 ЦПК України передбачає розподіл судових витрат: якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Виходячи з викладеного, сплачений ОСОБА_2 судовий збір під час звернення до суду в сумі 1656,36грн. підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь позивача.

Виходячи з вище викладеного, суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, зробив висновки, невідповідні обставинам справи, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309,316 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16.03.2016року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити уточнені позовні вимоги ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні нарахування в сумі 44 777,89грн., 3% річних в сумі 1 564,10грн і судовий збір в сумі 3478,36грн.

Рішення набирає чинності негайно та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: