Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1533/16 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Є.У.№ 0808/4391/2012 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2016 року за заявою ПАТ «ОТП Банк» про поновлення строку для предявлення виконавчого документу до виконання,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2012 року затверджено мирову угоду, укладену між ПАТ «ОТП Банк» та до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, провадження по справі закрито.

В січні 2015 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду із заявою про поновлення строку на предявлення виконавчого документа до виконання.

Зазначало, що станом на дату звернення із вказаною заявою мирова угода не виконується, заборгованість в сумі 3039331,93 грн. відповідачами не сплачена.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року по справі 22-ц/778/4635/14 за позовом банку до відповідачів про стягнення заборгованості за мировою угодою наголошено на необхідність видачі судом виконавчого документа за мировою угодою, яка не виконується.

На підставі зазначеної ухвали апеляційного суду Запорізької області ПАТ «ОТП Банк» звернулось 08 грудня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із заявою про видачу виконавчих листів на підставі затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2013 року мирової угоди.

15 січня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя видано виконавчі листи на боржників до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, строк предявлення до виконання яких вже сплинув.

На підставі зазначеного просило визнати поважними причини пропуску строку для предявлення виконавчих документів до виконання, поновити пропущений строк для предявлення виконавчих листів, виданих Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 15 січня 2015 року щодо боржників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2016 року заяву ПАТ «ОТП Банк» залишено без задоволення.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ «ОТП Банк».

В апеляційній скарзі ПАТ «ОТП Банк», посилаючись на поважність причин пропуску строку для предявлення виконавчого документа до виконання, відсутність вини банку, неналежну оцінку доказів, просить скасувати ухвалу суду, поновити пропущений строк для предявлення виконавчих листів, виданих Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 15 січня 2015 року щодо боржників до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Повістки до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 направлені на останню відому судові адресу (а.с. 68 т.2).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника банку, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок вирішення судом питання про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання передбачений ст.371 ЦПК України.

Умовами ст.371 ЦК України передбачено, що стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання і розглядається в судовому засіданні з повідомленням сторін, які беруть участь у справі. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк.

З конструкції статті убачається, що розгляд питання про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання розглядається в судовому засіданні з повідомленням сторін. У Кодексі не наведено причин, які можна вважати поважними при пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, суд їх визначає у кожному конкретному випадку на підставі доказів, поданих стягувачем.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред'явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.

Стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Відповідно до п. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» зі змінами, які набрали законної сили 09 березня 2011 року, виконавчі документи, зокрема по виконанню судових рішень, можуть бути пред'явлені до виконання протягом року.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню,- з наступного дня після його постановлення.

Виконання судового рішення є обов'язком відповідача з часу набрання рішення законної сили.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд при вирішенні відповідно до ст. 371 ЦПК України питання про поновлення строку для пред'явлення до виконання виконавчого документа, повинен з'ясувати питання щодо причин пропуску цього строку, наявності або відсутності підстав для висновку про переривання строку предявлення виконавчого документу до виконання, та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, а відтак дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Право осіб, які беруть участь у справі, мати інформацію про час і місце судового розгляду справи, брати участь у судовому засіданні передбачено також ч.2 ст.6, ч.1 ст.27 ЦПК України.

Нормою ч. 2 ст. 74 ЦПК України передбачено, що судові повідомлення сторін здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

У справі взагалі відсутні відомості про те, що судом були направлені сторонам та заінтересованим особам повідомлення про розгляд 26 січня 2016 року заяви Банку про поновлення процесуального строку.

Розглянувши заяву про поновлення строку для предявлення виконавчого документу до виконання без повідомлення сторін, суд порушив їх конституційне та процесуальне право на участь у судовому засіданні, не забезпечив можливість давати пояснення судові, досліджувати докази щодо поважності причин пропуску процесуального строку.

Отже, розгляд справи за відсутності учасників процесу, щодо яких немає відомостей про вручення їм судової повістки, є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відмовляючи Банку у поновленні строку предявлення до виконання судового рішення, суд першої інстанції в своїй ухвалі взагалі не навів мотивів, якими він керувався.

Судом не обговорено питання про те, чи відповідає ухвала суду про визнання мирової угоди сторін вимогам ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», чи підлягає вона примусовому виконання.

Вказана обставина має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання.

Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21 квітня 1999 року передбачалося, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який набрав чинності 1 січня 2004 року, положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

За змістом пункту 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент визнання судом мирової угоди) виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону).

Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише в разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим статтею 18 указаного Закону.

Системний аналіз зазначених норм показав, що в разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-342 цс 15.

З огляду на те, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання про поновлення строку предявлення виконавчого документу, оскаржувана ухвала на підставі п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307,312 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2016 року по цій справі скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили негайно, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: