МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 521/832/15-ц
Пр. № 2/521/3829/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Тищенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу,

встановив:

У січні 2015р. ОСОБА_2звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк») про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, посилаючись на те, що 10 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» в особі Кримського регіонального управління був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Вклад «Стандарт» №SAMDNWFD500, відповідно до якого ним через касу банку на депозитний рахунок №4975 були внесені грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США на строк 6 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 9 % річних. Зазначав, що 31 січня 2014 року він додатково вніс на депозитний рахунок №4975 грошові кошти у розмірі 1700 доларів США, а 05 березня 2014 року - 250 доларів США.

Вказував, що між ним та банком також було додатково оформлено вісім (вкладних) депозитних рахунків «Вклад «Стандарт» на строк 1 місяць в системі інтернет - банкінгу «Приват 24», шляхом перерахування коштів з його карткового рахунку № 182846, а саме : №9388 від 14 лютого 2014 року у розмірі 1000 доларів США; №9804 від 03 березня 2014 року у розмірі 2000 доларів США; №7270 від 03 березня 2014 року у розмірі 1500 доларів США; №4864 від 03 березня 2014 року на рахунок у розмірі 1500 доларів США; №1157 від 05 березня 2014 року розмірі 1500 доларів США; №4790 від 05 березня 2014 року, у розмірі 1500 доларів США; №9063 від 05 березня 2014 року у розмірі 1500 доларів США; №9148 від 05 березня 2014 року, у розмірі 1500 доларів США.

Позивач стверджував, що він звертався до відповідача з заявою про надання копій договорів по депозитним рахункам та розрахунку за договорами вкладу, проте йому було відмовлено, а вклади не повернуті.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 7950 доларів США з рахунку №4975 від 10 січня 2014 року за договором №SAMDNWFD500 «Вклад «Стандарт»; 1000 доларів США з рахунку №9388 від 14 лютого 2014 року; 2000 доларів CШA з рахунку №9804 від 03 березня 2014 року; 1500 доларів США на рахунку №7270 від 03 березня 2014 року; 1500 доларів США на рахунку №4864 від 03 березня 2014 року; 1500 доларів США з рахунку №1157 від 05 березня 2014 року; 1500 доларів США з рахунку №4790 від 05 березня 2014 року; 1500 доларів США з рахунку №9063 від 05 березня 2014 року;1500 доларів США з рахунку №9148 від 05 березня 2014року; нараховані відсотки у розмірі 732,60 доларів США за договором №SAMDNWFD500 «Вклад «Стандарт» від 10 січня 2014 року; нараховані відсотки у розмірі 96,9 доларів США, які мали бути нараховані на грошову суму, яка знаходиться на рахунку №9388 від 14 лютого 2014 року; нараховані відсотки у розмірі 187,87 доларів США, які мали бути нараховані на грошову суму, яка знаходиться на рахунку №9804 від 03 березня 2014 року; нараховані відсотки у розмірі 140,9 доларів США, які мали бути нараховані на грошову суму, яка знаходиться на рахунку №7270 від 03 березня 2014 року; нараховані відсотки у розмірі 140,44 доларів США, які мали бути нараховані на грошову суму, яка знаходиться на рахунку №1157 від 05 березня 2014року; нараховані відсотки у розмірі 140,44 доларів США, які мали бути нараховані на грошову суму, яка знаходиться на рахунку №4790 від 05 березня 2014року; нараховані відсотки у розмірі 140,44 доларів США, які мали бути нараховані на грошову суму, яка знаходиться на рахунку №9063 від 05 березня 2014року; нараховані відсотки у розмірі 140,44 доларів США, які мали бути нараховані на грошову суму, яка знаходиться на рахунку №9148 від 05 березня 2014року; 935,73 доларів США за порушення грошового зобовязання згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, у розмірі 3% річних на суму вкладів та нарахованих за ними відсотків; пеню згідно с.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення: грошові кошти у розмірі 135970,56 доларів США по рахунку №4975 від 10 січня 2014року за договором №SAMDNWFD500 «Вклад «Стандарт», грошові кошти у розмірі 17179,02 доларів США по рахунку №88 від 14 лютого 2014року, грошові кошти у розмірі 34264,08 доларів США по рахунку №9804 від 03 березня 2014року, грошові кошти у розмірі 25698,06 доларів США по рахунку №7220 від 03 березня 2014року, грошові кошти у розмірі 25689,06 доларів США по рахунку №4864 від 03 березня 2014року, грошові кошти у розмірі 25687,62 доларів США по рахунку №1157 від 03 березня 2014року, грошові кошти у розмірі 25687,62 доларів США по рахунку №4790 від 03 березня 2014року, грошові кошти у розмірі 25687,62 доларів США по рахунку №9063 від 03 березня 2014року, грошові кошти у розмірі 25687,62 доларів США по рахунку №9148 від 03 березня 2014року на прострочену суму 1640,44 доларів США, а також судові витрати.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, діюча за довіреністю від 24 вересня 2015р. позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, надав письмові заперечення на позов, в обґрунтування яких, посилалась на те, що договір банківського вкладу з позивачем укладався на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність. Крім того, окупаційна влада фактично здійснила конфіскацію майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Були арештовані також права та зобов'язання банку, в тому числі права вимоги і борги за всіма зобов'язаннями. Майно ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим окупаційною владою віднесено до майна, що підлягає націоналізації і обліковується як власність Республіки Крим. Відповідно до закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04 квітня 2014 року зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам банківських установ на території Республіки Крим взяла на себе автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників».

Згідно офіційних повідомлень вказана організація замінила ПАТ КБ «Приватбанк» за всіма зобов'язаннями, в тому числі депозитними, орендними, кредитними тощо, а ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21 квітня 2014р. автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників» в довірче управління переданий майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Викладені факти в сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами ПАТ КБ «Приватбанк», укладеними працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», виконує автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя. Стверджувала, що не може ні підтвердити, ні спростувати існування невиконаних зобов'язань за договорами банківських вкладів перед позивачем, пославшись на відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» можливості доступу до свого майна, в тому числі і до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, виписки по рахунках.

Зазначала, що позивач не довів факту укладення договорів банківського вкладу та існування заборгованості за ними. Вказувала, що категорично не погоджується із розрахунком відсотків за вкладами, оскільки позивач вказав у позовній заяві, що 15 січня 2015 року звернувся до ПАТ КБ «Приват Банк» щодо повернення вкладу, але, при цьому, розрахунок відсотків ним зроблений по 21червня 2016 р., через що виникає протиріччя, оскільки розрахунокпозивача не відповідає вимогам законодавства, так як повинна бути застосованавідсоткова ставка «на вимогу», що не було враховано позивачем у його заяві.До того ж позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу наявності залишків грошових коштів на банківських рахунках на момент його звернення до суду, а саме 21 січня 2015 року. Також представник відповідача не погодилась із вимогою про стягнення 3% річних за вкладами, зазначивши, що притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є субєкт та обєкт правопорушення, а також субєктивна та обєктивна сторони. Субєктом цивільного правопорушення є боржник, а обєктом правопорушення - зобовязальні правовідносини кредитора та боржника. Субєктивну сторону становить вина боржника, а обєктивну - протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обов'язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Також не погодилась із вимогами ОСОБА_2 про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши, що правовідносини, які виникли між сторонами, випливають із договору банківського вкладу та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», врегульовані главою 71 Цивільного кодексу України та Законом «Про банки та банківську діяльність». Зокрема, ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Тобто банківський вклад не є ані роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), ані продажем товару (продукції) у сенсі положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів». Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки сплачує відсотки (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, на думку представника відповідача, на такі правовідносини (грошові зобов'язання) поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, а не зазначена у пункті 5 статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» відповідальність, оскільки мова йдеться про застосування положень цього Закону у разі, якщо забезпечувальні санкції не передбачені законодавством. Таким чином, положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, не мають бути застосовані до правовідносин сторін у грошовому зобов'язанні. На його думку, так як позивач просить суд стягнути пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а вказана норма закону не може бути застосована до правовідносин, що виникли між сторонами, то вбачається, що такі вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Зазначала, що ПАТ КБ «Приват Банк» не визнає правовідносин між сторонами та вважає, щопозивач не довів факту укладення договорів банківського вкладу та існування заборгованості за такими, оскільки з розрахунків ОСОБА_4 вбачається, що розмір нарахованої пені разом із 3% річних значно перевищує заборгованість, яка виникла на його думку за договорами. Окрім того, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо стягнення пені з відповідача просила суд застосувати спеціальну позовну давністьпередбачену ЦК України. А саме, зазначила, що у разі задоволення вимог щодо пені, суд повинен врахувати, що позивач, за його словами, дізнався про порушення прав 16 січня 2015 року, а позовну заяву подав 21 січня 2015 року. Тобто вимоги щодо нарахування та стягнення пені по день ухвалення рішення є незаконними та не можуть бути задоволені судом у жодному випадку. Також надала заяву про застосування спеціального позовної давності щодо стягнення з відповідача пені (т.2,а.с.19,53-59,98).

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 71 книги пятої ЦК України, Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Встановлено, що ПАТ КБ «Приват Банк» є юридичною особою, керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки (т.2, а.с.10-13).

З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що 10 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» в особі Кримського регіонального управління був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Вклад «Стандарт» №SAMDNWFD500, відповідно до умов якого ним в той же день через касу банку на депозитний рахунок №4975 були внесені грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США на строк 6 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 9 % річних, 31 січня 2014 року він додатково вніс на вказаний вище депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 1700 доларів США, а 05 березня 2014 року - 250 доларів США (т.1, а.с.9).

Відповідно до умов договору вклад «Стандарт» оформлений 10 січня 2014 року; залишок на рахунку вкладу на 10 січня 2014р. 6000.0 доларів США; вклад оформлений на строк 366 днів по 10 липня 2014 року включно; банк відкриває особовий рахунок №4975, на який зараховується вклад; на суму вкладу нараховуються відсотки у розмірі 9% річних, які зараховуються на карту/рахунок №4975; мінімальний строк вкладу - 6 місяців (т.1, а.с. 9, 9 звор.).

Зі змісту договору вбачається, що банк зобов'язався повернути вклад та сплатити проценти на суму вкладу у строк, визначений у договорі, тобто до 10 липня 2014 року.

Відповідно до п. 1 договору вкладу «Стандарт», сторони передбачили право вкладника поповнювати свій вклад.

За твердженням позивача, він у відповідності до п.1 договору вкладу «Стандарт» через систему інтернет-банкінгу «Приват-24» 31 січня 2014року додатково поповнив депозит №SAMDNWFD500 на суму 1700 доларів США та 05 березня 2014року на суму 250 доларів США.

На підтвердження своїх доводів, позивач надав суду виписку руху коштів по картковому рахунку №4975, яку отримав з рахунку ПАТ КБ «Приват Банк» через систему інтернет-банкінгу «Приват-24» (т.1,а.с.10).

Посилався на те, що Положенням договору банківського вкладу встановлено, що у випадку закінчення строку вкладу, якщо клієнт не заявив банку про відмову у продовженні строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Тому за його думкою, строк вкладу було продовжено до 10 січня 2015 р.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2та відповідачем в системі інтернет-банкінгу «Приват-24» було оформлено 8 вкладних депозитних рахунків «Вклад «Стандарт» строком на 1 місяць, шляхом перерахування з карткового рахунку позивача №4975, а саме: №9388 від 14 лютого 2014 року у розмірі 1000 дол. США; №9804 від 03 березня 2014 року у розмірі 2000 дол. США; №7270 від 03 березня 2014 року у розмірі 1500 дол. США; №4864 від 03 березня 2014 року на рахунок у розмірі 1500 дол. США; №1157 від 05 березня 2014 року розмірі 1500 дол. США; №4790 від 05 березня 2014 року, у розмірі 1500 дол. США; №9063 від 05 березня 2014 року у розмірі 1500 дол. США; №9148 від 05 березня 2014 року, у розмірі 1500 дол. США (т.1,а.с. 10).

Отже за твердженням позивача, загальна сума, яка була ним внесена на депозитні рахунки відповідача становила 19 950,00 доларів США.

Встановлено, що 15 січня 2015 р. ОСОБА_2звернувся до директора Південного ГРУ «ПриватБанк» з заявою про повернення грошових коштів (депозитів) по закінченні строку депозиту, у якому зазначив про відсутність наміру продовжувати строк дії договорів та просив повернути йому грошові кошти за депозитами та нараховані проценти, проте на час звернення до суду, а саме 21 січня 2015 р. грошові кошти разом з нарахованими процентами повернуто не було (т.1, а.с. 13).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

У ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до положень пн. 1.8., 1.9. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобовязаний надати клієнту під підпис.

Пункт 7.12. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах передбачає, що на поточні рахунки в іноземній валюті фізичних осіб-резидентів зараховуються, зокрема, готівкова валюта внесена/ переказана власником рахунку або його довіреною особою.

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після предявлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Таким чином, вимоги статей 1058-1060 ЦК України з урахуванням норм пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (Інструкція втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 про затвердження нової Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні), зводяться до такого.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Договір банківського вкладу є нікчемним, якщо не додержано письмової форми. Така форма вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528, яка прийнята на заміну Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, банк (філія, відділення) зобовязаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, відповідно до ст. ст. 1058, 1059 ЦК України та положеннями Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних ютах, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; факт видачі вкладнику лише ощадної книжки не є підтвердженням укладення договору банківського вкладу та внесення вкладником грошової суми.

Зазначена правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-149 цс 13, та від 16 листопада 2016року № 6-1286цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів.

Згідно зч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Закриття рахунку здійснюється відповідно до п. 20.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах.

Датою закриття поточного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день.

У день закриття поточного рахунку банк зобовязаний видати клієнту довідку про закриття рахунку.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять зазначених вище документів.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач належним чином виконав взяті на себе договором від 10 січня 2014року №SAMDNWFD500, внісши на депозитний рахунок грошові кошти у сумі 6000,00 доларів США, оскільки в порушення п. 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні в квитанції номер заявки 27624477 відсутні всі необхідні реквізити, зокрема відбиток печатки (штампу) банку, підпис клієнта, а також не надано належним чином оформлену копію виписки по рахунку (т.1, а.с. 9 звор.)

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2015 року, та додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2015 року залишеним без змін Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року були частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти у розмірі 19 950 доларів США та в розмірі 1 860,93 доларів США, в інший частині позову відмовлено (т.1, а.с.145 -148, 154-155,197-202).

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2015 року, додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.258-260).

Суд, критично оцінює надану позивачем копію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016року про часткове задоволення вимог останнього до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, 3% річних та пені за порушення виконання зобовязання, оскільки зазначене рішення не вступило у законну силу та не стосується предмету спору (т.2, а.с.99,104-106).

Листами від 02 грудня 2014року та 12 грудня 2014року, ПАТ КБ «Приват Банк», повідомило позивача про неможливість надання належним чином засвідченої копії договору по карті №47*******2509, а також виписку по рахунку, в обґрунтування яких зазначало, що за змістом вимог позивача договори з ним були укладені та кошти вносилися у відділенні «Центральний офіс» Севастопольської філії ПАТ «КБ «ПриватБанк» АР Крим. Разом з тим загальновідомим є факт окупації з 20 лютого 2014 року Російською Федерацією частини території України, а саме Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. В результаті банк втратив свої активи на цій території, не має доступу до свого майна, призначеного для діяльності банківської установи на території Автономної Республіки Крим, а також не має доступу до створених у відповідних відділеннях банку на цій території документів договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси тощо. Тому, в ПАТ «КБ «ПриватБанк» відсутня будь-яка інформація стосовно договорів, укладених з позивачем, чи платежів, здійснених за цими договорами (т.1а.с.79,81,т.2, а.с.113).

Наявна в матеріалах справи копія анкети-заявки про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку не засвідчена належним чином (т.2, а.с.82).

Позивачем в підтвердження факту наявності у нього залишку грошових коштів на картковому рахунку №182846 у розмірі 16769 доларів США було надано до суду копію протоколу судового засідання Малиновського районного суду м.Одеси від 24.04.2015року (т.2, а.с.84-86).

При цьому, суд не вважає надану позивачем копію протоколу судового засідання від 24.04.2015року належним та допустимим доказом факту наявності у останнього залишку грошових коштів на картковому рахунку №182846 у розмірі 16769 доларів США та належність даних коштів позивачу, оскільки зазначений документ не має для суду преюдиціального значення(т.2, а.с.84-86).

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем ОСОБА_4 на обґрунтування своїх позовних вимог не було надано суду жодного оригіналу договору чи будь-якого іншого документа у розумінні положень вищевказаних норм законодавства, що підтверджувало б внесення грошових коштів на рахунок банківської установи для зарахування на його рахунок.

Крім того, суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення на його користь згідно із частиною другою статті 625 ЦК України трьох процентів річних у валюті вкладу, а саме в доларах США також не ґрунтуються на законі, з наступних підстав.

Відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року № 520, та іншими документами.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобовязання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93).

При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобовязання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні гривні.

Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої.

Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів з банківського вкладу, а також пені та 3% річних на підставі ніким не завіреної та не підписаної, без реквізитів ПАТ КБ «ПриватБанк», печатки банку, даних щодо внесення коштів, копії виписки по рахунку.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір по справі складає 1102,40грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду (т.1.а.с.1,2).

Керуючись ст.ст. 15, 15 1058, 1059, 1064 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда