Справа № 296/3938/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" жовтня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Шалоти К.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.В., Каторжинської Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 міської ради - ОСОБА_5,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 міської ради про встановлення фактів, визнання розпорядження незаконним та свідоцтва про право власності недійсним,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (далі також позивачі) звернулись з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 міської ради (далі також відповідачі) з зазначеним позовом про встановлення фактів, визнання розпорядження незаконним та свідоцтва про право власності недійсним.

Позовні вимоги змінювалися неодноразово та з урахуванням останніх уточнень позивачі остаточно просили: встановити факт порушення процедури приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 за відсутності заяв всіх зареєстрованих у цій квартирі громадян про участь або відмову прийняти участь у приватизації, станом на дату подання заяви про приватизацію; встановити факт не проживання відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у вказаній квартирі на момент подачі заяви про приватизацію квартири і відповідно відсутності права постійного користування відповідачами цією квартирою; визнати незаконним розпорядження від 27.06.1994 року органу приватизації, видане на імя ОСОБА_6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, прийняте за наслідками приватизації.

Позов обгрунтовувався тим, що 14.11.1972 року виконкомом ОСОБА_4 міської ради було видано ордер №12 на квартиру АДРЕСА_2 на сім"ю у складі: ОСОБА_6 (наймача), ОСОБА_6 (дружину наймача) та ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (дітей наймача). Вказується, що колишня невістка ОСОБА_8 та онука ОСОБА_9 були зареєстровані в спірній квартирі в період з 09.02.1990 по 10.11.1995, після чого виписалися та проживали в іншому житлі. 27.06.1994 року ОСОБА_6 як наймач подав заяву про приватизацію спірної квартири, на підставі якої відділом приватизації державного житлового фонду було видано свідоцтво про право приватної власності на житло за адресою АДРЕСА_3. Восени 2014 року позивачі виявили, що відповідно до правовстановлюючих документів співвласниками спірної квартири за наслідком приватизації, окрім них, також є ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Посилаючись на те, що з березня 1994 року та на момент приватизації відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх донька ОСОБА_9 у спірній квартири не проживали, оскільки мешкали в іншому житлі подарованому матір"ю ОСОБА_7, позивачі вказували на істотні порушення процедури приватизації спірної квартири, у зв"язку з чим звернулися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні поданий позов з урахуванням останніх уточнень підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд заяви за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з"явився, надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що з травня 1992 року по травень 1994 року разом з дружиною та донькою проживали в США, а реєстрація в спірній квартирі була повязана з необхідністю отримання ряду документів, після повернення ним з лав Збройних Сил України, просив розгляд справи проводити за його відсутності у зв"язку із перебуванням за кордном та проти задоволення позову не заперечував.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судове засідання не з"явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся згідно ч.9 ст.74 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик в газеті "Урядовий курєр" №118 (5738) від 24 червня 2016 року (а.с.192).

Представник ОСОБА_4 міської ради у судовому засіданні надала документи на підставі яких проводилася приватизація спірного житла, при вирішенні справи покладалася на розсуд суду.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 13852 від 27.06.1994 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 20).

Свідоцтво видано на підставі розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду від 27.06.1994 року № 13852 (а.с. 188).

Підставою для приватизації даної квартири, стала заява ОСОБА_6 про передачу квартири в приватну власність та довідка про склад сім'ї наймача та займані ним приміщення, яка видана ВЖРЕП № 2, з якої вбачається, що на момент приватизації у спірній квартирі рахувалися: ОСОБА_6 з 07.02.1973, ОСОБА_1 з 07.02.1973, ОСОБА_7 з 20.02.1990, ОСОБА_8 з 20.02.1990 та ОСОБА_9 - без прописки (а.с.189, 191).

У відповідності до п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» (який діяв на час вчинення приватизації вказаної квартири), право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Статтею 8 вказаного закону передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно з положеннями ст. 17 ЦК України (в ред. 1963 року), місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Тому не слід повязувати право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, що є сусідами позивачів, підтвердили факт не проживання сина позивачів ОСОБА_7, його дружини ОСОБА_8 та їх доньки ОСОБА_9 у спірній квартирі на час приватизації.

Вказану обставу підтверджував й сам відповідач ОСОБА_7, зазначаючи у поданій до суду заяві, що у період з 1992 по 1994 р. знаходився за межами України, а в подальшому мешкав з дружиною ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_9 у квартирі, подарованій матір"ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 58-60).

З наявного в матеріалах справи договору дарування від 26.05.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, вбачається, що ОСОБА_1 подарувала сину ОСОБА_7 трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 21).

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для постановлення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт того, що відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх неповнолітня дитина ОСОБА_9 на час здійснення приватизації спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 постійно в ній не проживали.

Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Частиною 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Виходячи з наведених норм права, суд дійшов висновку, що приватизація житла за адресою: АДРЕСА_1 була вчинена з порушенням вимог чинного законодавства, а тому розпорядження органу приватизації № 13852 від 27 червня 1994 року підлягає визнанню незаконим, а видане на його підставі свідоцтво про право власності № 13852 від 27 червня 1994 року на спірну квартиру - недійсним.

Водночас, враховуючи, що згідно ст. ст. 213, 214 ЦПК України встановлення у справі тих або інших фактів, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення є лише правовою підставою для вирішення по суті спору про право цивільне, яке розглядається в порядку позовного, а не окремого провадження, то суд вважає, що заявлені позовні вимоги про встановлення факту порушення процедури приватизації спірної квартири; встановлення факту не проживання відповідачів у вказаній квартирі на момент подачі заяви про приватизацію та відсутності права постійного користування цією квартирою окремому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_6, задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду № 13852 від 27 червня 1994 року про передання квартири АДРЕСА_6 в спільну приватну власність.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності № 13852 на квартиру АДРЕСА_6, видане 27 червня 1994 року Відділом приватизації державного житлового фонду на ім"я ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя К. В. Шалота