Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/8485/15 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/778/4626/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.,

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2, вказавши, що 27.07.2009р. відповідач взяв у нього в борг суму, еквівалентну 10 000 доларів США, а 11.09.2011р. - суму, еквівалентну 60 000 доларів США, строком до грудня 2012 року. Зобов»язання з повернення позичених коштів ОСОБА_2 не виконав, тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27.07.2009р. в сумі 239 850 гривень, а також заборгованість за договором позики від 11.09.2011р. в сумі 1 439 100 гривень. Крім того, за розпискою від 11.09.2011р. позивач просив стягнути з відповідача 3% річних, що складає суму у розмірі 128 563,05 гривень, та відсотки за користування коштами в сумі 1 210 806,32 гривень. Всього ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 3 018 319,37 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 27.07.2009 року в сумі 239 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 11.09.2011 року в сумі 2 778 469,37 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 6 090 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до виснов-

ку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Судом встановлено, що між сторонами у справі укладено два договори позики, які оформлені у вигляді розписок, оригінали яких були досліджені в ході розгляду справи та повернуті позивачеві.

Так, у розписці від 27.07.2009р. рукописним текстом написано наступне: «Я, ОСОБА_2, взяв у борг у ОСОБА_4 суму, еквівалентну десяти тисячам доларів США», зазначено адресу місця мешкання та паспортні дані та після тексту навпроти прізвища ОСОБА_2 проставлено підпис ( а.с. 11).

У другій рукописній розписці від 11.09.2011р. мається наступний текст: «Я, ОСОБА_2, взяв у борг у ОСОБА_4 на строк не менше 1 року до грудня 2012р. суму, еквівалентну 60 тисячам доларів США, які зобов»язуюсь повернути за вимогою позикодавця в доларах США або в гривні. Позику здійснено під заставу земельних ділянок: Кругова, 38-б, Кругова, 38-в, Кругова, 40», а також зазначено адреса місця мешкання, паспортні дані і під текстом розписки навпроти прізвища ОСОБА_2 проставлено підпис ( а.с. 12).

За змістом розписок суд встановив, що ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти 27.07.2009р. у сумі, еквівалентній 10 000 доларів США, та 11.09.2011р. в сумі, еквівалентній 60 000 доларів США. При цьому, за розпискою від 27.07.2009р. строк повернення боргу не визначений, а тому зобов»язання мало бути виконаним на вимогу позикодавця, а за розпискою від 11.09.2011р. відповідач зобов»язався повернути борг у строк до грудня 2012р.

23.11.2015р. ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_2 через послугу доставки «Нова пошта» була направлена письмова вимога про повернення позики у сумі 10 000 доларів США, яка була отримання відповідачем 24.11.2015р. ( а.с. 25).

Проте позичених коштів за жодною з розписок ОСОБА_2 позивачу не повернув до теперішнього часу, тому, звернувшись 24.11.2015р. до суду з позовом до позичальника, ОСОБА_4 просив стягнути з нього на свою користь заборгованість: за розпискою від 27.07.2009р. в сумі, еквівалентній 10 000 доларів США, що за офіційним курсом станом на 23.11.2015р. 100 дол. США 2398,5 грн. складає 239 850 грн.; за розпискою від 11.09.2011р. в сумі, еквівалентній 60 000 доларів США, що складає 1 439 100 грн. Також просив на борг за розпискою від 11.09.2011р. нарахувати: у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України 3 % річних з моменту настання строку виконання зобов»язання з 02.12.2012р. по день звернення до суду з позовом 23.11.2015р. у сумі 128 563,05 грн., та за цей же період нарахувати у відповідності до ст. 1048 ЦК України проценти у сумі 1 210 806,32 грн.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено два договори позики, що підтверджується розписками, розмір боргових зобов»язань суд вважав правильно розрахованим позивачем у гривневому еквіваленті за курсом долара США до гривні на день подання позову, що передбачено змістом розписок, а також законом передбачено стягнення процентів за користування позиченими коштами за вимогами ст. 1048 ЦК України. Крім того, суд вважав обгрунтованими вимоги про стягнення у відповідності до ст. 625 ЦК України 3 % річних за порушення строку виконання грошового зобов»язання з моменту настання цього строку.

Колегія повністю погоджується із вказаними висновками суду, оскільки вони грунту-

ються на матеріалах справи та вимогах законів, на підставі яких судом вирішено справу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_2Г заперечує як факт отримання грошей у ОСОБА_4, так і написання розписок від 27.07.2009р. та від 11.09.2011р., а також їх підписання. Вказує, що для підтвердження цих обставин стороною відповідача в ході розгляду справи у суді першої інстанції заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в якому ОСОБА_2 зазначає, що текст розписок виконаний не його почерком, а підпис є схожим на його підпис, але виконаний іншою особою. Крім того, відповідач вказував, що за зовнішніми ознаками розписок, які написано, на його думку, на однаковому папері, однаковою ручкою, є сумнівним факт написання розписок у зазначені в них дати. Тому просив в ході слухання справи в суді першої інстанції призначити як почеркознавче дослідження тексту та підписів у розписках, так і дослідження з питання відповідності часу написання розписок зазначеним в них датам, в чому йому було відмовлено судом. Тому до апеляційної скарги було надано клопотання про призначення почеркознавчої та фізико-хімічної експертизи.

Дослідивши вказані обставини, колегія встановила, що судом до вирішення клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи було проведено судове засідання, в якому з»ясовувалась наявність в достатній кількості вільних та умовно-вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_2, та остаточне вирішення клопотання було відкладено до отримання від позивача оригіналів розписок ( судове засідання 12.02.2016р. а.с. 86-87).

Проте в подальшому було встановлено, що на досудовому розслідуванні перебувають матеріали кримінального провадження № 0003299 від 04.08.2015р., порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом шахрайських дій відносно ОСОБА_4

У межах вказаного кримінального провадження постановою слідчого Пашка О.С. від 07 квітня 2016р. була призначена почеркознавча експертиза розписок від 27.07.2009р. та від 11.09.2011р., на вирішення якої поставлені питання: ОСОБА_2 чи іншою особою виконано текст розписок та підписі в них, у зв»язку з чим оригінали цих розписок були витребувані слідчим органом у позивача ( а.с. 92, 93, 100-101).

Відповідно до висновку експертизи № 191п від 24.06.2016 року, виконаної завідувачем сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень Запорізького НДЕКЦ МВС України ОСОБА_5 в межах досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0003299, рукописні записи та підпис у розписках від 27.07.2009 року та від 11.09.2011 року виконані імовірно ОСОБА_2 ( а.с. 132-141).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що постановою слідчого СУ ГУ Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_6 від 04 липня 2016р. розписки від імені ОСОБА_2 від 27.07.2009р. та від 11.09.2011р. визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 ( а.с. 158).

Отже, суд врахувавши, що експертиза проведена в межах кримінального провадження, перед вирішенням питання про призначення почеркознавчої експертизи у цій цивільній справі ухвалою від 27 липня 2016р. витребував у ОСОБА_4 оригінали розписок ( а.с. 146), а у зв»язку із ненаданням цих доказів ухвалою суду від 29 серпня 2016р. було визнано явку позивача ОСОБА_4 для надання пояснень з цього питання обов»язковою ( а.с. 166).

07 вересня 2016р. постановою слідчого Пашко О.С. у кримінальному провадженні було призначено повторну почеркознавчу експертизу ( а.с. 169), у зв»язку з чим 08 вересня 2016р. оригінали розписок були отримані ним від сторони позивача ( а.с. 170).

Зважаючи на вказані обставини, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2016р. було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки не уявляється можливим надання суду оригіналів розписок, які мають бути предметом дослідження цієї експертизи ( а.с. 175).

29.09.2016р. відповідачем ОСОБА_2 знову подано письмове клопотання про призначення у цій цивільній справі почеркознавчої експертизи розписок від 27.07.2009р. та від 11.09.2011р. щодо питання, ким виконані від імені ОСОБА_2 текст та підпис у них, а також про призначення фізико-хімічної експертизи для з»ясування питання часу виготовлення розписок, виконання яких він просив доручити Київському НДІСЕ ( а.с. 185-186).

Відмовляючи в задоволенні цього клопотання в ухвалі від 29 вересня 2016р. суд першої інстанції зазначив, що призначення вказаних експертиз є можливим тільки у разі надання об»єктів дослідження оригіналів розписок, які на теперішній час суду наразі не можуть бути надані ( а.с. 188-189).

Відтак, суд розглянув справу на підставі тих доказів, які містились у матеріалах справи

та були досліджені судом, за сукупністю яких визнав доведеним позов ОСОБА_4

В суді апеляційної інстанції відповідачем знову було заявлено клопотання про призначення у справі почеркознавчої та фізико-хімічної експертиз розписок, оскільки, на думку сторони відповідача, в задоволенні такого клопотання судом першої інстанції було безпідставно відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду від 24 листопада 2016р. в задоволенні клопотання було відмовлено у зв»язку з тим, що через визнання оригіналів розписок речовими доказами у кримінальному провадженні, призначення у ньому повторної почеркознавчої експертизи тих же розписок, не мається можливості отримати оригінали розписок для проведення цих експертиз у цій цивільній справі.

У склавшійся ситуації ОСОБА_2 мав би сконцентрувати свою увагу, зокрема, на наданні слідчому якомога більшого матеріалу для проведення повторного почеркознавчого дослідження у кримінальному провадженні, але відповідач навіть не цікавився, чи проведено таке дослідження, про що свідчить небізнаність сторони відповідача про хід досудового розслідування.

Тобто вказані дії суду першої інстанції з відмови у клопотаннях про призначення експертиз не свідчать про незаконність такої відмову, а лише про об»єктивну неможливість їх призначення, що підтвердилось і на стадії апеляційного розгляду справи. До того ж, вирішенню клопотань передували дії суду, який намагався витребувати оригінали розписок у позивача, долучав у справу документи з вільними та умовно-вільними зразками почерку та підписів відповідача.

Не можуть бути прийнятними і доводи апеляційної скарги щодо того, що судом безпідставно не були застосовані наслідки, передбачені вимогами ст. 146 ЦПК України з огляду на ухилення позивача від надання суду розписок для призначення експертиз у цивільній справі, оскільки факту ухилення не відбулось, так як розписки були надані на вимогу слідчого як речові докази для проведення повторної почеркознавчої експертизи, яка була призначена раніше, ніж судом поставлено на вирішення аналогічне клопотання відповідача у цивільній справі.

Доводи апеляційної скарги щодо тиску на експертів Запорізького НДЕКЦ МВС України з боку колишнього прокурора Скиданова О.Д. є лише припущеннями відповідача, оскільки не є підтвердженими будь-якими доказами. До правоохоронних органів з цього приводу відповідач не звертався.

Дійсно, висновок експертизи № 191п від 24.06.2016 року, виконаний експертом Запорізького НДЕКЦ МВС України ОСОБА_5 в межах досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0003299, не висловлено в категоричній формі, а в ньому надається відповідь про ймовірність написання розписок та вчинення підпису на них ОСОБА_2

Проте в мотивувальній частині висновку зазначається, що за підсумками проведеного порівняльного дослідження рукописних записів в розписках та підписів у них за збіжністю більшості загальних та окремих ознак вони були об»єднані в єдину групу як єдиний почерковий матеріал, що вказує на їх написання однією особою за характерними ознаками. Відповісти на питання в більш категоричній формі щодо підписів не вдалось через стислість досліджуваного підпису, тобто саме через особливості підпису відповідача.

Отже, висновок експертизи, прийнятої судом у цій справі в якості письмового доказу, про ймовірну приналежність підпису на оспорюваних ним розписках ОСОБА_2 не носить категоричного ствердження про те, що текст та підписи виконані не відповідачем. Натомість, в сукупності з іншими матеріалами справи та здобутими доказами, цей висновок дав суду обґрунтовані підстави вважати, що саме відповідач підписав вказані розписки. І ці обставини визнав ОСОБА_2 у судовому засіданні 26 січня 2016р., пояснивши, що розписки він писав особисто, але коштів від ОСОБА_4 він не отримував, взявши кошти в борг у ОСОБА_7, та згодом змінив свою позицію, вказавши, що розписок не писав та не підписував.

Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що ОСОБА_2 весь час заперечував отримання коштів в борг від ОСОБА_4, тобто на послідовність пояснень відповідача в цій частині, не спростовує змісту розписок, в яких позичальником зазначено саме ОСОБА_4, а знаходження оригіналів таких розписок у позивача свідчить про неповернення боргу.

Той факт, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу не звертався до ОСОБА_2 з приводу повернення боргу за розписками, а також, що позивач не пояснював, чому цього не робив та чому надавав наступну позику без отримання грошей за попередньою, не має юридичного значення, оскільки вчинення цих дій є правом позивача, та не може свідчити про відсутність відносин між сторонами за наявності не спростованих оригіналів розписок. Також перша розписка не містить строку повернення, а тому борг повертається на вимогу позикодавця, та за другою розпискою позивачем дотримано строк позовної давності щодо звернення до суду в межах трьох років.

В апеляційній скарзі міститься посилання на те, що розписка від 27.07.2009р. не містить посилання на повернення боргу, а тому не може бути доказом на підтвердження укладення договору позики.

Судом з цього приводу було зроблено ретельний аналіз та зазначено, що дійсно у роз-писці від 27.07.2009 року не міститься зобов'язання щодо повернення грошових коштів. Водночас сам текст розписки, який міститься словосполучення «взял в долг», вказує на запозичення коштів, що має наслідком їх повернення.

Тому є вірними висновку суду, що між сторонами виникли правовідносини, яким притаманні ознаки договору позики, що, у свою чергу, обумовлює обовязок відповідача повернути отримані кошти та виконати інші зобов'язання, що випливають з умов договору або норм чинного законодавства.

Щодо строку повернення коштів за розпискою від 11.09.2011р. суд встановив, що він визначений у розписці таким чином: грошові кошти надаються на строк не менше 1 року до грудня 2012 року. Отже, остаточна дата повернення за цим змістом це 30.11.2012р., що і буде відповідати зазначеному формулюванню. А не як помилкового вважає відповідач, зазначаючи, що цей борг підлягає поверненню також з моменту вимоги позикодавця.

Також суд обґрунтовано визнав, що на день звернення ОСОБА_4 з позовом до суду - 24.11.2015 року, прострочення ОСОБА_2 зобов'язання з повернення грошей за розпискою від 27.07.2009 року ще не відбулось, але на час розгляду справи судом такий строк вже настав та сплив, тож права позивача можуть бути захищені внаслідок їх порушення, невизнання та оспорення відповідачем.

Тому судом обґрунтовано задоволено позов одночасно і в частині нарахування на борг з моменту настання строку виконання зобов»язання у відповідності до ст. 625 ЦК України 3 % річних та у відповідності до вимог ст. 1048 ЦК України процентів за користування позиченими коштами.

При цьому судом врахована відповідна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 року по справі № 6-1412цс16, яка є обовязковою для застосуванням відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України.

Отже, судом повно, всебічно та ретельно досліджені надані сторонами докази, встановлені фактичні обставини справи, правовідносини, що виникли між сторонами, та

правильно застосовані норми матеріального права, якими вони врегульовані, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відтак, у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Савченко О.В.

ОСОБА_8