АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

cуддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Куркіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом»янської районної у м.Києві державної адміністрації про відібрання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 і просила ухвалити рішення, яким відібрати у батька - відповідача ОСОБА_1, малолітню дитину сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передати дитину матері - позивачці ОСОБА_2.

Послалась на те, що після припинення шлюбних відносин між сторонами, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.04.2016 року було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір»ю, однак відповідач ОСОБА_1, всупереч даному рішенню відмовляється повернути їй дитину, продовжує чинити перешкоди у спілкуванні з сином, вчиняє психологічний тиск на дитину, негативно впливаючи на її психіку.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2016 року позов задоволено /а.с.128-132/.

Судовим рішенням ухвалено відібрати дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 та повернути дитину матері - ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2).

Вирішене питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушенням судом вимог матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові/а.с.142-152/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Згідно до ст.1 41 СК України мати і батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини.

А згідно до ч.2 ст.160 СК України слідує, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 18.11.1995 року по 07.08.2014 року.

Від спільного проживання у шлюбі сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу, сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, у зв»язку з чим, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.04.2016 року визначене місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір»ю ОСОБА_2 /а.с.4-11/.

Встановлено, що кожен з батьків малолітнього ОСОБА_3 є самодостатніми особистостями і кожен з них здатен забезпечити сину належне матеріальне утримання, виховання і освіту.

Мотивувальною частиною указаного судового рішення визначено, що згідно висновку №1/05-15 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 25.05.2015 року встановлено, що характер взаємин відповідача ОСОБА_1 може бути охарактеризований як авторитарний, а також встановлено, що Дитина зазнає впливу з боку свого батька, який може позначитись на волевиявлення Дитини стосовно місця проживання.

Ухвалюючи рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно послався на ч.3 ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній, що набрало законної сили, не допускається при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Колегія суддів враховує також те, що представниками служб у справах дітей Солом»янської та Шевченківської районних у м.Києві державних адміністрацій, як державним органом опіки та піклування, у своїх поясненнях у суді апеляційної інстанції рекомендовано визначити місцем проживання дитини - з матір»ю, відповідачкою ОСОБА_2.

При дачі пояснень у суді апеляційної інстанції, малолітній ОСОБА_3 виявив достатній рівень інтелектуального розвитку для свого віку, щоб усвідомлювати зміст конфліктної ситуації, що виникла між батьками, і пояснив, що він з однаковою любов»ю ставиться до обох батьків, однак надає перевагу проживання разом з батьком ОСОБА_4, оскільки вважає, що з батьком йому проживати більш комфортно.

Між тим, дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів, ґрунтуючись на внутрішньому переконанні, поважаючим думку малолітнього ОСОБА_3, виходить з того, що дитяча психологія постійно перебуває у розвитку і становленні, а тому життєві і моральні судження дитини, зокрема, щодо ставлення до кожного з батьків, не мають твердих переконань, що в майбутньому може стати для нього підставою для переоцінки цінностей.

Колегія суддів при вирішенні спору, також вважає за необхідне враховувати норми міжнародного права, які охоплюють і регламентують досвід багатьох поколінь людства, а тому є найбільш переконливими і авторитетними, зокрема, при вирішенні спорів, що торкаються питань дитинства.

Відповідно до ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори», чинні міжнародні договори України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Так, згідно Преамбули Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27.02.1991 року, Організація Об»єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів Дитини.

В силу ст.2 Протоколу №4 Конвенції ООН Про захист прав і основних свобод людини слідує, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров»я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27.01.1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір»ю.

В ході розгляду справи суду не надано доказів наявності виключних обставин, які могли би бути підставою для розлучення малолітнього ОСОБА_3 з матір»ю.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність відібрання дитини ОСОБА_3 у батька - ОСОБА_1 та передання дитини матері - ОСОБА_2.

При цьому, колегія суддів вважає, що вирішення подальшого місця проживання дитини та участі кожного з батьків у вихованні та спілкуванні з сином, буде залежати лише від доброї волі самих батьків дитини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з»ясованих обставинах, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді