Справа №479/127/16-ц 29.11.2016 29.11.2016
Провадження №22-ц/784/2590/16
Справа №479/127/16-ц
Провадження № 22-ц/784/2590/16 Головуючий першої інстанції: Кондрачук А.П.
Категорія: 47 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б.,

ОСОБА_2,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі представників: позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

Приватного сільськогосподарського виробничого підприємства

«Рутенія-М»

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_5 до Приватного сільськогосподарського виробничого підприємства «Рутенія-М», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділ Держгеокадастру в Кривоозерському районі Миколаївської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та анулювання його державної реєстрації,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 р. ОСОБА_5 звернувся з позовом до приватного сільськогосподарського підприємства «Рутенія-М» (далі ПСВП «Рутенія-М») третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділ Держгеокадастру в Кривоозерському районі Миколаївської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та анулювання його державної реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що він є власником трьох земельних ділянок загальною площею 2,78 га, які розташовані в межах території Тридубівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом серія МК № 089035 від 06 серпня 2004 р., який видано на підставі розпорядження Кривоозерської районної державної адміністрації № 79-р від 03 березня 2003 р. № 200-р.

З його дозволу даними земельними ділянками користувалася його мати ОСОБА_6

Посилаючись на те, що в жовтні 2015 р. йому стало відомо, що ОСОБА_6 передала на підставі договору оренди від 20 серпня 2009 р. належну йому земельну ділянку площею 2,66 га в користування ПСВП «Рутенія-М», тоді як він таких повноважень не надавав і договір оренди не підписував, позивач просив суд визнати недійсним вказаний договір оренди земельної ділянки, визнати незаконною його державну реєстрацію анулювати державну реєстрацію договору оренди.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 р. позов задоволений.

Визнано недійсним з моменту державної реєстрації з 11 листопада 2009 р. договір оренди земельної ділянки, укладений 20 серпня 2009 р. між ОСОБА_5 та ПСВП «Рутенія-М» договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого передано в оренду земельну ділянку площею 2,66 га, кадастровий № :01:000:0292, розташовану в межах території Тридубівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, належну позивачеві на підставці державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК № 089035 від 06 серпня 2004 р.

Скасовано державну реєстрацію вказаного вище договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого у Кривоозерському відділі МРФ регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за № 67.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 002 грн. 88 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі ПСВП «Рутенія-М» вказує, що судом неповно зясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказує на безпідставність її доводів і просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 089035, який видано на підставі розпорядження Кривоозерської районної державної адміністрації № 79-р від 03 березня 2003 р. № 200-р., є власником трьох земельних ділянок загальною площею 2,78 га (ділянка № 1 розміром 0,03 га кадастровий номер :03:000:0273, ділянка № 2 розміром 0,09 га кадастровий номер :01:000:0346, ділянка № 3 розміром 2,66 га кадастровий номер :01:000:0292)., які розташовані в межах території Тридубівської сільської ради Кривоозерського району та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Після отримання у 2004 р. у власність земельної ділянки, яка розташована в межах території Тридубівської сільської ради Кривоозерського району, позивач надав дозвіл своїй матері ОСОБА_6 користуватися землею.

Однак вона на власний розсуд, без дозволу позивача і від його імені уклала з ПСВП «Рутенія-М» 20 серпня 2009 р. договір оренди земельної ділянки розміром 2,66 га на строк 10 років, та щорічно отримувала оренду плату від відповідача.

Також у звязку з укладанням договору оренди було складено акт прийому-передачі земельної ділянки від 20 серпня 2009 р. та акт про передачу та прийом межових знаків під охорону та зберігання.

У жовтні 2015 р. позивач дізнавшись про наявність укладеного договору оренди та бажаючи самостійно обробляти земельну ділянку, звернувся до відповідача про повернення йому земельної ділянки для обробітку, але отримав відмову.

Згідно із ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Чинним цивільним законодавством України, а саме: ст.ст. 210, 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого набуває чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 1084 від 25 липня 2016 р. підпис в графах «орендодавець», у розділі «реквізити сторін» договору оренди землі від 20 серпня 2009 р., укладеного ПСВП "Рутенія-М" та ОСОБА_5, зареєстрованого 11 листопада 2009 р. Кривоозерським відділом МРФ регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за № 67, додатку № 1 до договору оренди, в акті прийму передачі земельної ділянки, в акті про передачу та прийом межових знаків під охорону та зберігання виконані не ОСОБА_5, а іншою особою.

Вищевказаний висновок експертизи є чітким, однозначним та зрозумілим, а тому суд обґрунтовано вважав, що позивач оспорюваний договір оренди не підписував, що свідчить про відсутність волевиявлення останнього на укладання цього договору, а тому і про наявність передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання такої угоди недійсною.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для визнання договору оренди землі недійсним не заслуговують на увагу.

Зокрема, щодо твердження в апеляційній скарзі щодо погодження позивачем договору оренду землі, в тому числі у звязку із отриманням ним орендної плати, то слід виходити з правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс16.

Як установив суд, договір оренди землі від 20 серпня 2009 р. було підписано від імені власника земельної ділянки (ОСОБА_5М.) іншою особою, яка на момент підписання цієї угоди не мала на це жодних повноважень.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Оскільки, підписуючи договір оренди землі від імені позивача, інша особа, яка вчинила підпис, не мала на те жодних повноважень, така угода є недійсною, незважаючи на її виконання, а земельна ділянка на підставі положень статті 216 ЦК України підлягає поверненню позивачу.

Тобто виконання недійсного договору не впливає на його дійсність.

Помилковими є також посилання в апеляційній скарзі на відсутність фактів, що підтверджують порушення прав позивача внаслідок укладання оспорюваної угоди, оскільки судом встановлено факт відсутності волевиявлення позивача на укладання договору оренди, що само по собі є достатньою підставою для визнання його недійсності.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині визнання недійсним договору оренди землі

В той же час з висновками суду щодо скасування державної реєстрації договору оренди погодитись не можна.

Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення безпосередньо впливає на їх права чи обовязки. Від вирішення спору щодо реєстрації договору оренди землі залежить виникнення та припинення прав та обовязків відповідного органу, який здійснює державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Суд, задовольняючи позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації спірного договору оренди, не звернув увагу на те, що відповідний державний орган, який таку реєстрацію має здійснити, до участі у справі в якості відповідача залучений не був, в порушення положень ст. ст. 10, 11, 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не розяснив позивачеві його право на залучення до участі у справі такого органу в якості відповідача та наслідків невчинення дій щодо його залучення до участі у справі в якості відповідача, що унеможливлює вирішення даних позовних вимог.

Незважаючи на те, що допущені судом порушення положень процесуального закону залишились поза увагою доводів апеляційної скарги, в силу положень. 4 ст. 303, пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати в частині скасування державної реєстрації договору оренди, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем були понесені наступні судові витрати: 1 104 грн. оплата судового збору при зверненні з позовом та 900 грн. 48 коп. оплата за проведення судової експертизи.

Оскільки в частині позовних вимог (щодо скасування державної реєстрації договору оренди) в позові відмовлено, то оплата судового зору за ці вимоги в сумі 552 грн. не підлягає стягненню з відповідача, а тому рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні з урахуванням положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України зі стягнення на користь позивача 1452 грн. 48 коп. судових витрат за вирішення спору в суді першої інстанції.

У звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача та на підставі положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь відповідача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених вимог скарги, а саме 606 грн. 32 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Рутенія-М» задовольнити частково.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року в частині скасування державної реєстрації договору оренди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_5 до Приватного сільськогосподарського виробничого підприємства «Рутенія-М», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділ Держгеокадастру в Кривоозерському районі Миколаївської області про скасування державної реєстрації договору оренди відмовити.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського виробничого підприємства «Рутенія-М» на користь ОСОБА_5 1 452 (тисячу чотириста пятдесят дві) грн. 48 коп.

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь Приватного сільськогосподарського виробничого підприємства «Рутенія-М» 606 (шістсот шість) грн. 32 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_2