Справа № 639/5481/16-ц
Провадження № 2/639/1888/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, відшкодування моральної шкоди, суд

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільнені в сумі 54 898,17 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 37 101,83 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 03.07.2015 року вона була звільнена за згодою сторін з посади заступника головного бухгалтера ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка.

На час її звільнення існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за період з травня 2014 року по червень 2015 року.

У зв`язку з тим, що відповідач Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на день звільнення, в порушення вимог ст. 115 - 116 КЗпП України, не виплатив належну їй заробітну плату, вона і просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку.

Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з тим, що відповідач тривалий час не виплачував їй заробітну плату, яка є єдиним джерелом для її існування, останній була заподіяна моральна шкода, яку вона просить стягнути з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити та пояснила, що дійсно при її звільнені з роботи з нею відповідачем не був проведений кінцевий розрахунок. Заборгованість по заробітній платі їй була виплачена у повному обсязі лише 01.06.2016 року.

Представник відповідача Приходько З.Г., яка діє на підставі довіреності №120-27/129 від 28.12.2015 року, у судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 764,04 грн. після утримання податків з урахуванням графіку роботи підприємства, посилаючись на те, що на цей період на заводі був неповний графік роботи. Щодо стягнення моральної шкоди, представник відповідача заперечувала, посилаючись на недоведеність позовних вимог.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працювала на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на посаді заступника головного бухгалтеру. Наказом № 71к від 03.07.2015 року звільнена з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін. (а.с. 13-14)

Згідно довідки підприємства від 29.03.2016 року, перед ОСОБА_1 існує заборгованість по заробітній платі за період з травня 2014 року по липень 2015 року в сумі 37 534,59 грн. ( а.с. 15)

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 115 КЗпП України зазначає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14)

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки № 014-563, виданої Державним підприємством «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» 05.09.2016 р., середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 237,28 грн. (розрахунок проведено згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100). ( а.с. 29 )

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначила, що заборгованість по заробітній платі їй була виплачена відповідачем у повному обсязі 01.06.2016 року.

Даний факт підтвердила суду і представник відповідача.

Час затримки належних ОСОБА_1 як звільненому 03.07.2015 року працівнику сум, складає період з 04.07.2015 року по 31.05.2016 року (включно).

При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачу суд керується листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу» на 2015-2016 роки.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 р. №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» у період з 04.07.2015 року по 31.12.2015 року число робочих днів становить 128 днів.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року число робочих днів становить 102 дні.

Тобто кількість робочих днів затримки виплати складає 229 робочих днів.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 54 337,12 грн. (237,28 грн. х 229 робочих днів).

Таким чином, на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню з відповідача сума середнього заробітку за період затримки розрахунку з 04.07.2015 року по 31.05.2016 року в сумі 54 337,12 грн.

При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідача в тій частині, що позивач працювала неповний робочий тиждень, а у відповідності до графіку роботи підприємства. Як вбачається з розрахункових листів, наданих представником відповідача, позивач ОСОБА_1 працювала повний робочий тиждень, а не за графіком роботи підприємства, який був встановлений на той час згідно наказів. ( а.с. 76-83)

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди 37 101,83 грн.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним у задоволенні позову в даній частині відмовити.

На підставі вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у вигляду судового збору.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226, 367 ЦПК України, ст.ст.1, 2, 4, 10, 13, 18, 21, 24, 94, 115, 116, 237-1 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 54 337,12 грн. (п'ятдесят чотири тисячі триста тридцять сім гривень 12 копійок).

У задоволені іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь держави судовий збір у сумі 1 378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Труханович