Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/4931/13 головуючий у 1 інстанції Мєркулова Л.О.
провадження № 22-ц /778/4560/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Гончар М.С., Трофимової Д.А.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної гвардії України на заочне рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності, зазначивши, що починаючи з 2003 року фактично мешкає за адресою АДРЕСА_1 по теперішній час. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 Однак, ОСОБА_3 на прикінці 2002 року, маючи намір продати квартиру, домовився з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо усіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу квартири, отримав гроші та зареєстрував ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2. Після чого в спірній квартирі більше не зявлявся. Отже, починаючи з 2003 року, за адресою АДРЕСА_3 були зареєстровані та мешкали ОСОБА_4, ОСОБА_5, які запропонували ОСОБА_2 мешкати разом з ними оскільки добре її знали та мали стосунки, властиві родинним. Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5, позивач продовжує мешкати за зазначеною адресою, добросовісно, відкрито і безперервно користується спірною квартирою, сплачує комунальні послуги.

У звязку з зазначеним позивач просила визнати за нею право власності на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 жовтня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Головне управління Національної гвардії України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставми для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за останнею права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за набувальною давністю, суд безпідставно вважав про наявність правових підстав для задоволення такого позову.

Згідно вимог норм ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до розяснень п. 9 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК).

З матеріалів справи слідує, що згідно копії договору купівлі-продажу від 08.07.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №2044, власником квартири за адресою АДРЕСА_1 був ОСОБА_3Д./ а.с.14-15 /, а станом на 23.09.2013 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані про власника цієї квартири бли відсутні / а.с.16 /.

З довідки МКП «Основаніє» від 23.05.2013 року №1061 вбачається, що за адресою АДРЕСА_4 були зареєстровані ОСОБА_4, основний наймач житла, яка знята з реєстраційного обліку у звязку зі смертю 07.10.2008 року та ОСОБА_5, який знятий з реєстраційного обліку 31.03.2009 року в звязку зі смертю / а.с.13 /.

Із копій актових записів про смерть №8364 від 17.09.2008 року, №1857 від 20.02.2009 року, наданих міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції відповідно вбачається, що: ОСОБА_4 померла 16.09.2008 року, ОСОБА_5 помер 19.02.2009 року / а.с.11-12 /.

Ухвалюючи рішення з посиланням на акт від 12.09.2013р. та довідку від 23.05.2013р. МПК „Основаніє/ а.с.10,13 /, суд виходив з того, що ОСОБА_2 з 2003р. 10 років проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, зокрема: разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до їх смерті і мала з ними стосунки, властиві родинним.

Однак вказані обставини не підтверджено належними та допустими доказами, тому їх неможливо визнати доведеними.

За нормами ст., ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутніть обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

В якості доказів позовних вимог ОСОБА_2 надано акт від 12.09.2013 року, який складено неповноважним складом комісії працівників МПК „Основаніє, а за підписом лише одного працівника МКП „Основаніє, також зміст цього акту про проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з 15.04.2003 року по день його складення, а саме: до 12.09.2013 року суперечить довідці МКП „Основаніє від 23.05.2013 року за № 1061, за якою станом на 23.05.2013 року ніхто в цій квартирі не проживає / а.с. 10,13 /.

Крім цього з наданих апелянтом документів слідує, що житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 було надана сімї ОСОБА_5 у користування лише 27.11.2006 року і після їх смерті, а саме: станом на 25.06.2011 року у цій квартирі ніхто не проживав.

Підтвердженням цих фактів є: акт КП „ВРЕЖО №4 від 25.06.2011 року про обстеження житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 і її опломбування; копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.11.2006 року про те, що ОСОБА_3 продав вищевказану квартиру покупцям: ТОВ „Інвест Зюйд, яке діяло за себе та в інтересах Головного управління внутрішніх війск МВС України, Війскової частини 3009 Кримського територіального командування внутрішніх військ МВС України; рішення господарського суду м. Києва від 17.05.2007 року (справа № 32/214) про визнання за Головним управлінням внутрішніх війск МВС України права власності на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1; розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради № 1092 від 11.04.2007 року про видачу ордера та ордер № 308 від 01.06.2007 року на однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_4 складом сімї з двох осіб: її та її чоловіка ОСОБА_5; протокол № 8 засідання житлово-побутової комісії Головним управлінням внутрішніх війск МВС України від 27.11.2006 року про надання квартири № 33 по вул. Історічній, буд.31 ОСОБА_4 складом сімї з двох осіб: її та її чоловіка ОСОБА_5А / а.с.63-79 /

Отже матеріали справи не свідчать про доведеність належними та допустимими доказами факту добросовісного, відкритого та безперервного володіння спірною квартирою ОСОБА_2 з 2003 року по 2013 рік, щоб давало підстави для визнання за останнею права власності на вказану квартиру за набувальною власністю згідно вимог норм ст. 344 ЦК України, при цьому сплата ОСОБА_2 згідно квітанцій заборгованості по комунальним послугам лише у 2013 році від імені ОСОБА_4 / а.с. 8, 9 / такого висновку не спростовує.

Враховуючи наведене, ухвалене у цій справі рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 із стягненням з неї згідно вимог ст. 88 ЦПК України витрат, понесених апелянтом на сплату судового збору, у розмірі - 3 785,10 грн./ а.с.55 /.

Повторна неявка сторін у справі у судове засідання при апеляційному перегляді справи, які сповіщалися про це за останніми відомими суду адресами, свідчить про недотримання ними вимог норм ст. 77 ЦПК щодо обовязку повідомити суд про зміну свого місця проживання і з врахуванням виявлених у справі обставин на висновки суду впливати не може.

Керуючись ст., ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 жовтня 2013 року у цій справі скасувати і ухвалити нове рішення суду наступного змісту:

„ У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління Національної гвардії України витрати судового збору у розмірі 3 785,10 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: