Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, витребування майна, зобов'язання звільнити приміщення, зобов'язання скасувати реєстрацію місця проживання в будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що фактично з 29 листопада 2012 року (із 25 липня 2013 року - формально) вона є одноосібним власником будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташовано на земельній ділянці загальною площею 0,2601 га, із яких: площею 0,10 га - присадибна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить їй на праві приватної власності; площею 0,1601 га - надана їй в оренду для садівництва та городництва. На присадибній земельній ділянці розташовано житловий будинок літ. «А», літня кухня літ. «В» та інші господарські споруди. Зазначила, що її брат - ОСОБА_8, отримавши у спадщину після смерті баби ОСОБА_9 будинковолодіння за вказаною адресою, у 2002 та 2003 роках прописав туди свою дружину ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5, старий будинок, який перебував за вказаною адресою, зніс та розпочав будівництво нового. Після смерті ОСОБА_8 його мати - ОСОБА_10, визнавши право власності на будівельні матеріали в новозбудованому будинку за вказаною адресою, набула на них право власності, у подальшому також померла. Спадкоємцем усього майна після смерті ОСОБА_10 є позивач, яка у 2012 році отримала свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння. Також позивач зазначає, що як до смерті ОСОБА_8, так і після його смерті у спірному будинковолодінні були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають у літній кухні та не бажають покидати займане приміщення. У зв'язку із цим позивач звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у володінні та користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, однак рішенням суду їй відмовлено у задоволенні її вимог. Попри це відповідач ОСОБА_4 продовжує проживати у літній кухні на території житлового будинку, ставлячись до позивача вороже, користуючись плодами із її земельних ділянок, та вчиняє інші дії, які роблять її життя нестерпним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у розпорядженні та повноцінному користуванні її нерухомим майном шляхом визнання осіб, що були тимчасовими користувачами, такими, що не набули ні права власності, ні права на проживання в житловому будинку і стали особами, що неправомірно зареєстрували своє постійне місце проживання в ньому і про витребування належного власнику майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та зареєструвала своє постійне місце проживання шляхом зобов'язання звільнити приміщення, яке є нежитловим, а також зобов'язати їх негайно анулювати своє постійне місце проживання в житловому будинку.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 14 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та її представники: ОСОБА_6, ОСОБА_7, просять скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2015 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України установлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами попередніх інстанцій установлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_3 Також ОСОБА_3 на праві приватної власності належить розташована за цією ж адресою земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, ОСОБА_3 надано в оренду земельну ділянку площею 0,1601 га за вказаною адресою, із цільовим призначенням - для садівництва і городництва.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 січня 2014 року встановлено, що 04 березня 1994 року ОСОБА_8 (брат ОСОБА_3) став власником спадкового майна - недобудованого житлового будинку готовністю 62 %, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. 10 березня 2000 року ОСОБА_8 уклав шлюб із ОСОБА_11, яку 08 серпня 2002 року зареєстрував як свою дружину за вказаною адресою, а 01 травня 2003 року зареєстрував її сина - ОСОБА_5

Відповідно до довідки про склад сім'ї від 10 жовтня 2015 року № 6603, виданої ПП «Садгора-Сервіс», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального та процесуального права, правильними є висновки суду першої інстанції, із якими обґрунтовано погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, враховуючи, що відповідачі вселилися у будинок АДРЕСА_1 на законних підставах як члени сім'ї (дружина та син) ОСОБА_8,після його смерті право користування не втратили.

Разом із тим суд правильно врахував, що позивач ні в своїй позовній заяві, ні безпосередньо у судовому засіданні не вказала про порушення ОСОБА_4 стосовно неправомірного збирання нею врожаю із земельної ділянки власника, не надала жодного доказу на підтвердження своєї позиції та не довела, що є реальна небезпека порушення її права власності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги щодо визнання осіб, що були тимчасовими користувачами, такими, що не набули права проживання в житловому будинку, апеляційний суд згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України правильно послався на встановлені вищевказаним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 січня 2014 року обставини, яким установлено, що відповідачі вселилися у спірний будинок на законних підставах та з дозволу власника як члени сім'ї власника та не були тимчасовими користувачами.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги про наявність підстав для витребування належного власнику майна шляхом зобов'язання звільнити приміщення, яке є нежитловим, зазначивши, що відповідач ОСОБА_12 зареєструвалась у вказаному будинку з 08 серпня 2002 року як дружина власника, а відповідач ОСОБА_5 - як член сім'ї власника, набули право проживання і користування житловим будинком та належними до нього господарськими будівлями і спорудами, у тому числі і літньою кухнею літ. «Б», де вони фактично проживають.

Дійшовши висновку про те, що відповідачі проживають у вказаному будинковолодінні на законних підставах, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні похідних позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом звільнення приміщення та анулювання постійного місця проживання.

Зокрема, із посиланням на ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення похідної позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, яка залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом оцінки судами попередніх інстанцій, вони висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак