Категорія 57 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Луценка В.В., Денишенко Т.О.

при секретарі: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсної додаткової угоди до кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсної додаткової угоди до кредитного договору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25.02.2008 року між позивачем та відповідачем укладеного кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 49363,20 доларів США: на споживчі цілі 45000,00 доларів США, на сплату страхових внесків та інших витрат у розмірі 4363,20 доларів США. 04.07.2012 року між сторонами була укладена додаткова угода, згідно якої внесено зміни до кредитного договору, в тому числі збільшено відсотки за користування кредитом з 12 % на 13,56 %, встановлено додаткову плату страхового внеску в розмірі 19740,88 доларів США та неустойку в розмірі 100 %. Зазначена додаткова угода була укладена внаслідок введення позивача в оману, останнього не попереджено про покладення на нього ризику коливання курсів валют, збільшено відсоткову ставку за кредитом. В звязку з тим, що відповідач здійснював нечесну підприємницьку діяльність, грубо порушив вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" та положення постанови НБУ від 11.10.2008 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом.

19.10.2015 р. представником позивача подано заяву про доповнення підстав позову, у якій підставою для визнання додаткової угоди недійсною, крім іншого, зазначено її укладення з порушенням п. 6.2. кредитного договору.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2015 року позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду від 04.07.2012 року до кредитного договору №VIW3GA від 25.02.2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 234,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 11.12.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити в повному обсязі, оскільки вважає, що суд при ухваленні рішення порушив порядок встановлений для вирішення даного питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, висновки суду викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, а також допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 25 лютого 2008 р. між ОСОБА_2 та Вінницькою філією ЗАТ КБ „Приватбанк" - правонаступником якого виступає ПАТ КБ „Приватбанк", було укладено Кредитний договір № VIW3GA) за яким банк надавав позичальнику кредит на 9 років під 12.79 % у сумі 49363,20 доларів США на наступні цілі: на споживчі цілі 45000,00 доларів США, на сплату страхових внесків та інших витрат у розмірі 4363,20 доларів США. Станом на момент укладення договору курс долара відносно гривні становив 1 долар США=5,05 грн. Таким чином, банк надав позичальнику кошти у розмірі еквівалентному 249284,16 грн. (двісті сорок дев'ять тисяч двісті вісімдесят чотири грн. 16 коп.).

Відповідно до Додатку № 1 до Договору, який є невід'ємною його частиною, сума відсотків та винагород банку за даним кредитним договором повинна була становити 30596,76 доларів США, що становило 154513,638 грн.

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором укладено договір іпотеки від 25 лютого 2008 року. Предметом застави стала 2-кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

04.07.2012 року сторонами було укладено Додаткову угоду, згідно якої було внесено зміни до кредитного договору, в тому числі збільшено відсотки за користування кредитом з 12 % на 13,56 %, встановлено додаткову плату страхового внеску в розмірі 19740,88 доларів США, та неустойку в розмірі 100 %.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ненадання позивачу відповідачем повної інформації до та під час укладання Додаткової угоди призвело до помилки щодо обставин правочину, які мають істотне значення. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що оскаржувана додаткова угода до кредитного договору була укладена з порушенням порядку визначеного умовами кредитного поговору, зокрема п. 6.2, в звязку з чим прийшов до висновку про наявність підстав передбачених ст.. 229 ЦК України для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом не вірно застосовані норми матеріального права, що вбачається з наступного.

Так, визнаючи недійсною додаткову угоду, суд першої інстанції прийшов до висновку, що угода укладена позивачем під впливом помилки та з порушенням ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не доведено, а судом першої інстанції не вмотивовано у рішенні, що позивач помилився укладаючи додаткову угоду щодо її природи, своїх прав та обов'язків.

Натомість, зі змісту додаткової угоди вбачається, що сторони домовились про зменшення суми заборгованості позивача в частині пені на 16094,79 доларів США, про збільшення відсоткової ставки на 1,56% та встановили неустойку в разі подальшого порушення зобовязань по погашенню кредиту позичальником. Ці умови угоди і обставини її укладання не свідчать про помилку з боку позивача, адже обидві сторони пішли на певні поступки уклавши оспорювану угоду, а належне подальше виконання кредитного договору з боку позичальника, виключало б застосування до нього штрафних санкцій.

Доводи позивача про невідповідність суми тіла кредиту станом на 27.06.2012 року визначеної в результаті укладення Додаткової угоди від 04.07.2012 року в розмірі 54488,87 доларів США, спростовуються доказами наявними у справі. Зокрема, як пояснив представник відповідача і згідно Розрахунку заборгованості наданого апеляційному суду, вбачається, що на момент укладання оспорюваної додаткової угоди борг позивача складався з 29878,09 доларів США - заборгованості по тілу кредиту, 11657,10 доларів США - заборгованість по простроченому тілу кредиту, 12462,91 доларів США заборгованість по відсоткам та 490,80 доларів США заборгованість по комісії, що в сукупності складає 54488,87 доларів США.

Крім того, не є обґрунтованими і доводи позивача про безпідставне збільшення тіла кредиту в частині сплати страхових внесків до 19740,88 доларів США, оскільки, як зясувалось у судовому засіданні, після укладання додаткової угоди, банк не видавав будь-які кредитні кошти позивачу, не сплачував він за нього і страхові платежі в порядку передбаченому у кредитному договорі і вказана сума в подальшому не увійшла у тіло кредиту з якої розраховують відсотки.

Згідно ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не наведено, яка саме інформація не була надана позивачу при укладанні додаткової угоди, а Додаток № 1 до Додаткової угоди від 04.07.2012 року (а.с.20-22) свідчить про вартість тіла кредиту станом на 27.06.2012 року, щомісячні належні до сплати платежі по тілу, відсоткам та всього на весь термін кредитування, тобто до 30.03.2022 року.

Не встановлено судом першої інстанції і причинного звязку між бездіяльності банку та наслідками, які дають підстави стверджувати про порушення Закону України "Про захист прав споживачів", що в свою чергу може бути підставою для визнання оспорюваної угоди недійсною, а з доказів наявних у матеріалах справи, колегія суддів взагалі не вбачає наявності обставин передбачених Законом України "Про захист прав споживачів" за яким дана угода може бути визнана недійсною.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не доведено належними доказами, що додаткова угода суперечить ЦК України, або іншим актам цивільного законодавства, що позивач не мав при укладанні угоди необхідний обсяг цивільної дієздатності, а його волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі. Не доведено і наявність тяжкої обставини при укладанні додаткової угоди, а збільшення курсу долара США до гривні не є такою, оскільки позивач отримуючи кредит саме у іноземній валюті, забажав та отримав більш вигідну відсоткову ставу, при цьому фактично взяв на себе певні можливі ризики по збільшенню курсу цієї валюти до національної. Не є підставними і доводи позивача щодо його хвилювання за іпотечне майно, оскільки всі ризики і наслідки невиконання зобовязань по поверненню кредиту та сплати відсотків були відомі позивачу ще при підписанні кредитного договору, і тим більше при підписанні додаткової угоди.

Доводи позивача про недійсність додаткової угоди з підстав порушення п. 6.2. кредитного договору при її укладанні, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Суд першої інстанції не навів у рішенні за якими нормами матеріального права порушення п. 6.2. кредитного договору при укладанні додаткової угоди, може бути підставою для визнання такої угоди недійсною. Не враховано і те, що сторони вільні у врегулюванні своїх відносин на власний розсуд (ст.6 ЦК України), що ними було і здійснено укладанням додаткової угоди.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою і той факт, що вчинення або не вчинення дій щодо анулювання Заставної та видачі нової Заставної, а також реєстрації нової Заставної у Державному реєстрі іпотек, може вплинути або порушити лише права банку, а не позичальника оскільки стосується належного оформлення іпотеки в забезпечення належного виконання зобовязань позичальником. В даному випадку не вбачається порушення прав позивача, яке відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України може бути захищено у порядку цивільного судочинства.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 Постанови від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин», звернув увагу судів на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного суду України в свою чергу зазначив у п.п. 7, 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи встановлені по справі обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, а рішення суду є незаконним, в звязку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки жодна з підстав заявлених у ньому не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсної додаткової угоди до кредитного договору скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 267,96 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: А.Ю. Зайцев

Судді: В.В. Луценко

ОСОБА_3