Номер справи 623/4044/15-ц
Номер провадження 2/623/57/2016
РІШЕННЯ

іменем України

06 червня 2016 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бутенка В.М.

при секретарі судового засідання Костенко В.В.

судового розпорядника ОСОБА_1

за участю: представників позивача прокурорів Дудник В.В., Лурє Д.А.

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави до Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області, ОСОБА_2, третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельних ділянок, -

в с т а н о в и в:

31 серпня 2015 року в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області (далі по тексту прокурор) звернувся до суду з указаним вище позовом в інтересах держави,посилаючись на те, що вивченням інформацій, наданих управлінням Держземагентства в Ізюмському районі від 13.08.2015 №4347, від 19.08.2015 №4436 та від 21.08.2015 №4484 встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 24 жовтня 2014 року № 2843-СГ ОСОБА_2 надано в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення (ріллю), загальною площею 109,2437 га, а саме:

- земельну ділянку площею 33,9450 га із кадастровим номером :04:000:0406;

- земельну ділянку площею 20,0000 га із кадастровим номером :02:000:0351;

- земельну ділянку площею 40,1143 га із кадастровим номером :04:000:0403;

- земельну ділянку площею 15,1844 га із кадастровим номером :02:000:0353.

Зазначені земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів Вірнопільської сільської ради Ізюмського району.

У подальшому 13 листопада 2014 року між відповідачами укладено договір оренди цих земельних ділянок, який 18.11.2014 зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції.

Позовні вимоги прокурор мотивує тим, що земельні ділянки, які надані ОСОБА_2 в оренду на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Харківській області від 24.10.2014 №2843-СГ розташовані на різних полях і не межують одна з одною, тобто не являються єдиним масивом, що підтверджується інформацією Управління Держземагентства в Ізюмському районі від 19.08.2015 №4436 та актами встановлення та погодження меж вказаних земельних ділянок, які є додатками до вищезазначеного договору оренди землі від 13.11.2014.

Зазначив, що оскаржуваний наказ Головного управління Держземагентства у Харківській області від 24.10.2014 №2843-СГ суперечать вимогам земельного законодавства щодо порядку набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, оскільки прийнятий без врахування вимог ч.ч.1,7 ст. 7 ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство», тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а укладений на підставі нього договір оренди землі недійсним.

Разом з тим, згідно з інформацією Управління Держземагентства в Ізюмському районі від 21.08.2015 №4484 технічна документація з нормативної грошової оцінки спірних земельних ділянок не надходила, у звязку з чим відповідні відомості у Державному земельному кадастрі відсутні.

Договір оренди земельної ділянки, в якому розмір орендної плати визначено за відсутності нормативної грошової оцінки, підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Таким чином, не дотримання органами державної влади встановленого законом порядку передачі в оренду відповідачу ОСОБА_2 земельних ділянок державної власності безпосередньо зачіпає інтереси держави, а відтак є підставою для втручання в ситуацію органів прокуратури.

Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив суд:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Харківській області від 24.10.2014 №2843-СГ про надання ОСОБА_2 в оренду для ведення фермерського господарства земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення (ріллі), які розташовані за межами населених пунктів на території Вірнопільської сільської ради.

2. Визнати недійсним договір оренди землі від 13.11.2014, укладений між ОСОБА_5 управлінням Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_2 щодо земельних ділянок, загальною площею 109,2437 га, а саме:

- земельну ділянку площею 33,9450 га із кадастровим номером :04:000:0406;

- земельну ділянку площею 20,0000 га із кадастровим номером :02:000:0351;

- земельну ділянку площею 40,1143 га із кадастровим номером :04:000:0403;

- земельну ділянку площею 15,1844 га із кадастровим номером :02:000:0353.

3. Зобовязати ОСОБА_2 повернути державі вищезазначені земельні ділянки.

4. Судові витрати покласти на відповідачів.

(т.1 а.с. 2-8)

Прокурори, що забезпечували участь у справі в судовому засіданні ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_5 управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області як правонаступник Головного управління Держземагенства у Харківської області, позовні вимоги не визнав, представник відповідача ОСОБА_8 надав суду заперечення на позов, просить суд у задоволенні позову прокурора відмовити в повному обсязі, розгляд справи проводити без участі представника відповідача з урахуванням заперечення на позов.

В обґрунтуванні заперечень на позов відповідач ОСОБА_5 управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області в особі представника зазначив, що дійсно наказом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 24.10.2014 №2843-СГ було надано в оренду ОСОБА_2 земельних ділянок, розташованих на території Вернопільської сільської ради. Водночас слід зауважити, що вказаний наказ Головного управління є актом індивідуальної дії стосовно конкретної особи та вичерпує свою дію у звязку із їх виконанням.

Оскільки громадянка ОСОБА_2 скористалася своїм правом на отримання в оренду вказаних земельних ділянок відповідно до вищевказаного наказу, із нею укладено відповідний договір оренди землі стосовно цих земельних ділянок та право зареєстровано відповідно до вимог ст.ст.125,126 Земельного кодексу України у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вважає оскаржуваний наказ Головного управління реалізованими, тому вимоги стосовно визнання його незаконним та скасування - безпідставними.

Зауважив, що оскаржуваним наказом Головного управління ОСОБА_2 передано земельні ділянки, які розташовані на території однієї сільської ради.

ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство» та Земельним кодексом України не заборонено надавати в оренду для ведення фермерського господарства різніземельні ділянки,кожна з яких є окремим індивідуально визначеним обєктом.

Крім цього, у статті 7 ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство» взагалі не міститься вимог стосовно необхідності земельних ділянок межувати одна з одного, тому висновок прокурора про те, що оскільки вказані у позові земельні ділянки розташовані на різних полях, які не межують одна з одною, тобто не є єдиним масивом, взагалі не ґрунтується на нормах законодавства.

Вважає безпідставним посилання прокурора на лист Управління Держземагентства у Ізюмському районі Харківської області №4436 від 19.08.2015, оскільки в ньому немає жодного посилання на «єдиний масив», а лише відомості про розташування земельних ділянок, наявність спільних меж між земельними ділянками. Тож вказаний лист не може вважатися належним доказом в даному випадку.

До того ж поняття «єдиного масиву» земельних ділянок ані ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство» ані Земельним кодексом України станом на чає винесення оскаржуваного наказу Головного управління не врегульоване.

Термін «масив земель сільськогосподарського призначення» на законодавчому рівні введений лише ОСОБА_4 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» від 02.06.2015 №497-VІІІ, яким внесено зміни до статті 1 ОСОБА_4 України «Про землеустрій».

Таким чином, посилання прокуратури на недотримання в даному випадку ОСОБА_5 управлінням вимог про виділення ОСОБА_9 земельних ділянок єдиним масивом вважає таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства.

Щодо доводів прокуратури про те, що розмір орендної плати у договорі оренди землі, укладених із ОСОБА_2 визначений за відсутності нормативної грошової оцінки, зауважують на те, що у відповідності до п.5 умов оскаржуваного договору оренди землі від 13.11.2014 зазначено, що нормативно грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну оцінку земельних ділянок становить відповідно 2 млн. 249 тис. 068,32 грн. Розмір орендної плати вказано у п. 9 Договору.

Крім цього, разом із заявами до Головного управління Держземагентства у Харківській області від 10.11.2014 щодо укладання договорів оренди земельних ділянок ОСОБА_2 надано інформації Управління Держземагентства в Ізюмському районі №4627, № 4628, № 4629, №4630 від 05.11.2014, в яких вказано нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок станом на 01.01.2014 з урахуванням коефіцієнту індексації.

На підставі вищевикладеного, вказані у позовній заяві наказ та договір оренди землі ОСОБА_5 управлінням прийнято та укладено в межах компетенції (статті 122 Земельного кодексу України, Положення про ОСОБА_5 управління Держземагентства у Харківській області, ОСОБА_4 України «Про оренду землі», ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство») та у спосіб, визначений чинним законодавством, відтак підстави для їх скасування, визнання недійсним та повернення земельних ділянок - відсутні.

У звязку із вищевикладеним просить суд у задоволенні позовних вимог Ізюмського міжрайонного прокурора у справі відмовити в повному обсязі.

(т.1 а.с. 49-51, 105-107, 120-121, 208-209, 223, т.2 а.с. 1, 5)

Представник позивача прокурор Дудник В.В. у судовому засіданні надав письмові пояснення на заперечення відповідача (т.1 а.с. 128-130).

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду пояснення на позов, просить суд у задоволенні позову прокурора відмовити у повному обсязі (т.1 а.с. 225-230). В обґрунтуванні заперечень на позов представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 послалася на обставини, викладенні у поясненнях на позов, зазначив, що доводи позивача, зазначені в даній позовній заяві є необґрунтованими та безпідставними, такими що не підлягають задоволенню.

Зазначила, що оспорюванні наказ і договір оренди землі видано органами виконавчої влади у межах наданих їм законом повноважень. При цьому доводи прокурора про те, що вказаний наказ суперечать ст. 7 ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство», а тому підлягає скасуванню відповідно до ст. 21 ЦК України, в більшій своїй частині є сумнівними й недоречними та ґрунтуються на довільному тлумаченню наведеної правової норми, оскільки як забачалося вище, ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4 не містить будь-якої прямої заборони та не виключає можливості щодо надання громадянину для ведення фермерського господарства не однієї, а декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, а відтак оскаржуваний наказ лише формально не узгоджуються з приписами ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4. Прокурором не зазначено, чиї саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені цим наказом, скасування якого він вимагає. Також, прокурором не наведено жодної невідповідності оскаржуваного наказу актам діючого цивільного законодавства.

Посилаючись у своїй позовній заяві на ст.ст. 203, 215 ЦК України, прокурором не вказано, яким саме актам цивільного законодавства суперечить зміст оскаржуваного договору оренди землі та в чому саме виражаються такі суперечності, чиї саме та які інтереси держави і суспільства, його моральні засади, порушує зміст оскаржуваного прокуратурою договору оренди землі, оскільки тільки наявність усіх перелічених складових є обовязковою підставою для визнання правочину недійсним. При цьому прокуратурою не надано й жодних доказів щодо порушення відповідачами інтересів держави, а зазначені в позовній заяві порушення закону мають виключно формальний характер, що жодним чином не впливає та не зачіпає матеріальних чи будь-яких інших інтересів як держави, так і інших осіб. Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство» та вимоги ОСОБА_4 ОСОБА_2 були виконані.

Отже, земельні ділянки правомірно передані в оренду ОСОБА_2, відповідачами додержано, відповідно до ст. 23 ЗК України та ст. 7 ОСОБА_4 «Про фермерське господарство», процедуру передання земельних ділянок для створення фермерського господарства.

Крім цього, вважає, що доводи прокуратури про те, що розмір орендної плати у договорі оренди землі, укладених із ОСОБА_2 визначений за відсутності нормативної грошової оцінки, є безпідставними та необґрунтованими, зазначив те, що у відповідності до п.5 умов оскаржуваного договору оренди землі від 13.11.2014 зазначено, що нормативно грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну оцінку земельних ділянок становить відповідно 2 млн. 249 тис. 068,32 грн. Розмір орендної плати вказано у п. 9 Договору.

Фізичною особою ОСОБА_2 створено фермерське господарство «ЛАДАГРО» (код в ) (т.1 а.с. 77-94) та згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців фермерське господарство «ЛАДАГРО», код в , є юридична особа, запис про проведення державної реєстрації: 31.03.2015, засновник і голова юридичної особи ОСОБА_2

Враховуючи зазначене, просить у задоволенні позову прокурора відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, у судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяви про розгляд справи без участі представника 3 особи (т.1 а.с. 221, т.2 а.с. 6).

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в позові і запереченнях докази, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідношення.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Так як дана норма цивільного права містить єднальне судження, яке виражене сполучником «і», то скасування правового акту індивідуальної дії на підставі цієї правової норми можливе лише при одночасній наявності усіх складових у їх сукупності, а саме: невідповідності актам цивільного законодавства; - порушення цивільних прав або інтересів, оскільки в противному випадку, відсутність хоча б однієї із перелічених складових виключає можливість застосування вказаної статті.

Згідно із вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Кожний громадянин має право користуватися природними обєктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі Закон № 973-IV).

Відповідно до преамбули зазначеного ОСОБА_4 цей Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Поняття фермерського господарства наведено законодавцем у ст. 1 ОСОБА_4 № 973-IV.

Згідно частин першої, другої вказаної правової норми фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство (ч. 1 ст. 5 ОСОБА_4 № 973-IV).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений статтею 7 ОСОБА_4 № 973-IV.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 коментованої статті для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Проект відведення земельних ділянок розробляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств.

Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону.

За приписами ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4 № 973-IV, на яку посилався прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог, земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Поняття «єдиний масив» законодавством не визначено, однак аналізуючи нормативну базу та законодавство у сфері земельних відносин, що складають суть даного питання, зокрема Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV, Рекомендації щодо виділення земельних часток (паїв), затверджені наказом Держкомзему України від 30.12.1999 № 130, можна дійти висновку, що єдиний земельний масив являє собою одну індивідуальну земельну ділянку чи сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів.

Термін «масив земель сільськогосподарського призначення» на законодавчому рівні введений лише ОСОБА_4 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» від 02.06.2015 № 497-VІІІ, яким доповнено новим абзацом статтю 1 ОСОБА_4 України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV - масив земель сільськогосподарського призначення - сукупність земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що складаються з сільськогосподарських та необхідних для їх обслуговування несільськогосподарських угідь (земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами, лінійними обєктами, обєктами інженерної інфраструктури, а також ярами, заболоченими землями, іншими угіддями, що розташовані всередині земельного масиву), мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними обєктами тощо).

Зазначене вище правило, що наведене в ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4 № 973-IV, спрямоване перш за все на створення та забезпечення найбільш сприятливих умов для здійснення підприємницької діяльності та ведення фермерського господарства.

Разом із тим, ані ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4 № 973-IV, ані інші норми законодавства у сфері земельних відносин не містять будь-якої прямої заборони щодо можливості надання громадянину для ведення фермерського господарства декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, якщо про це просить громадянин, чи обмежень щодо загальної площі земельних ділянок, які надаються для здійснення підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства (фермерства), оскільки в разі використання земельної ділянки (земельних ділянок) не за цільовим призначенням, право на них може бути припинено на підставі ст.ст. 141, 143 Земельного Кодексу України, в тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ст. 1 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі ЗК України) земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно пункту 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо визнання недійсними угод, укладених в порушення чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 93 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За змістом ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_1 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до ОСОБА_4 України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною ОСОБА_1 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Згідно зі ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Тобто, згідно з вказаними нормами підставою для надання в оренду земельної ділянки державної або комунальної власності та передумовою укладення відповідного договору (договорів) є рішення особи, яка здійснює розпорядження нею від імені власника.

У силу ч. 4 ст. 122 ЗК України, п.п. 4.32. п. 4 Положення про ОСОБА_5 управління Держземагенства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012 № 258, п.п. 4.28. п. 4 Положення про ОСОБА_5 управління Держземагенства в Харківській області, затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 № 449, з наступними змінами, органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, а саме: передачі їх у власність або користування для всіх потреб в межах області, є ОСОБА_5 управління Держземагенства в Харківській області.

Як унормовано ст. 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 135 ЗК України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

Як встановлено у справі, у жовтні 2014 року відповідач ОСОБА_2 зверталася до Головного управління Держземагенства в Харківській області з заявою про надання їй в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства із земель державного резервного фонду державної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів на території Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, для сільськогосподарських потреб. При цьому, на виконання вимог ч. 1 ст. 7 ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство» відповідач у своїй заяві зазначала не тільки бажаний розмір земельних ділянок та місце їх розташування, а й навила відповідне обґрунтування розмірів цих земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім того до заяви було додано інші необхідні документи.

Наказом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 24 жовтня 2014 року № 2843-СГ було надано відповідачу ОСОБА_2 в оренду для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарські угіддя (рілля), розташовані за межами населених пунктів Вірнопільської сільської ради на території Ізюмського району Харківської області, загальною площею 109,2437 га, у тому числі:

- земельна ділянка площею 33,9450 га із кадастровим номером :04:000:0406, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28);

- земельна ділянка площею 20,0000 га із кадастровим номером :02:000:0351, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28);

- земельна ділянка площею 40,1143 га із кадастровим номером :04:000:0403, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28);

- земельна ділянка площею 15,1844 га із кадастровим номером :02:000:0353, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.10.2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 28).

Пунктом 2 Наказу встановлено річну орендну за користуванням вказаними земельними ділянками в розмірі 4 (чотири) відсотки від її нормативної грошової оцінки.

На виконання цього оскаржуваного Наказу між відповідачами ОСОБА_5 управлінням Держземагентства у Харківській області та гр. ОСОБА_2 було укладено договорів оренди землі без номера від 13 листопада 2014 року, який 19.11.2014 зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, шляхом винесення оскаржуваного Наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області від 24 жовтня 2014 року № 2843-СГ та укладання зазначеного договору оренди землі від 13 листопада 2014 року, відповідач ОСОБА_5 управління Держземагенства у Харківській області розпорядилося вказаними земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь, які розташовані за межами населених пунктів Вірнопільської сільської ради на території Ізюмського району Харківської області.

(т.1 а.с. 10, 11-36)

Зазначений вище правовий акт індивідуальної дії видано органом виконавчої влади у межах наданих йому законом повноважень, а саме: п.п. 4.28. п. 4 Положення про ОСОБА_5 управління Держземагенства в Харківській області, затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 № 449, з наступними змінами, а також ст. 122 ЗК України.

При цьому доводи прокурора про те, що вказаний Наказ суперечать ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство», а тому підлягає скасуванню відповідно до ст. 21 ЦК України, в більшій своїй частині є сумнівними й недоречними та ґрунтуються на довільному тлумаченню наведеної правової норми, оскільки як зазначалося вище, ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4 № 973-IV не містить будь-якої прямої заборони та не виключає можливості щодо надання громадянину для ведення фермерського господарства не однієї, а декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, а відтак оспорюваний Наказ лише формально не узгоджуються з приписами ч. 7 ст. 7 ОСОБА_4 № 973-IV.

Так, згідно ухвали колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 31 березня 2016 року у справі № 820/3727/15 вбачається, що у квітні 2015 року ОСОБА_10, ОСОБА_11 звернулися в суд з позовом до Головного управління Держземагентства у Харківській області, третя особа ОСОБА_2, в якому просили скасувати накази відповідача № 2843-СГ від 24 жовтня 2014 року та № 2888-СГ від 29 жовтня 2014 року про надання земельних ділянок ОСОБА_2

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельні ділянки які були виділенні ОСОБА_2 для фермерського господарства знаходяться в різних земельних масивах, розташовані в різних сільських радах та навіть різних районах.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року, відмовлено в позові.

Касаційний суд щодо вимог стосовно визнання незаконними та скасування оскаржуваного наказу Головного управління Держземагентства у Харківській області № 2843-СГ від 24 жовтня 2014 року про надання земельних ділянок ОСОБА_2 з тих підстав, що заявником не обґрунтовані розміри земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, а також відсутність єдиного земельного масиву при передачі вказаних земель, зазначив наступне.

Земельні ділянки надаються громадянам для фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури (частина 7 статті 7 ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство»).

Термін «єдиний земельний массив» введений до законодавства України ОСОБА_4 України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», однак його зміст немає чіткої визначеності.

Відповідно до даного ОСОБА_4, виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) єдиними земельними масивами можливе двома видами, а саме: 1) сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів; 2) одна земельна ділянка, яка передається у спільну власність групі власників земельних часток (паїв).

Також, в силу вимог положень ст. 1 ОСОБА_4 України «Про ринок земель» зазначено, що земельний масив - сукупність земельних ділянок сільськогосподарського призначення (сільськогосподарських угідь) придатних для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства та несільськогосподарських угідь, необхідних для їх обслуговування (зокрема, земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами), що мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними об'єктами тощо).

З аналізу вказаних правових норм суди дійшли до вірного висновку, що земельні ділянки для ведення фермерського господарства становлять сукупність індивідуальних земельних ділянок в групі компактно розташованих полів.

Отже, чинним законодавством не встановлені обмеження для суб'єкта земельних відносин - фермерського господарства в плані граничних розмірів єдиних масивів земель для набуття в оренду та їх кількості, оскільки законом не передбачена форма, в який саме спосіб має бути надане обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Також, ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство» не містить застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, щодо обмежень кількості таких ділянок та не містить вимоги надання доказів наявності сільськогосподарської техніки.

Отже, суди першої інстанції дійшли обґрунтованих висновків, що оскаржувані накази Головного Управління Держземагенства в Харківській області прийняті у відповідності вимог земельного законодавства та в законодавчо встановленій процедурі набуття права оренди на земельні ділянки відповідно до ОСОБА_4 України «Про фермерське господарство».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_12 представника ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відхилити. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

(т.1 а.с. 231-236, 237-243)

Крім того, слід звернути увагу й на те, що прокурором в обґрунтування своїх вимог взагалі не зазначено, чиї ж саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені наказом, скасування якого він вимагає, хоча це є обов'язковою складовою для застосування ч. 1 ст. 21 ЦК України, в зв'язку з чим суд, приймаючи рішення у справі, відмовляє у задоволенні заявлених прокурором вимог про визнання незаконним та скасування Наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області від 24 жовтня 2014 року № 2843-СГ, за безпідставністю.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV.

За змістом ст. 1 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» та ст. 93 ЗК України оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 3 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» обєктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Частиною 4 ст. 4 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Згідно ст. 6 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За приписами ст. 13 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Згідно ст. 16 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Презумпція правомірності правочину, а відтак і цивільно-правового договору, встановлена законодавцем у статті 204 ЦК України.

Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до статті 18 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» набирає чинності.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: ч.1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ч.2 - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ч.3 - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ч.5 - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ч.6 - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як встановлено судом, 13 листопада 2014 року на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області від 24 жовтня 2014 року № 2843-СГ між ОСОБА_5 управлінням Держземагенства у Харківській області, як орендодавець, та відповідачем ОСОБА_2, як орендар, було укладено договір оренди землі без номеру, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, які знаходяться за межами населених пунктів Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, строком на 49 років, загальною площею 109,2437 га, а саме:

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0406, площею 33,9450 га, сільськогосподарські угіддя (рілля);

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0351, площею 20,0000 га, сільськогосподарські угіддя (рілля);

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0403, площею 40,1143 га, сільськогосподарські угіддя (рілля);

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0353, площею 15,1844 га, сільськогосподарські угіддя (рілля).

Згідно пункту 5 Договору нормативна грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок становить 2 млн. 249 тис. 068,32 грн.

Пунктом 9 Договору орендну плату сторонами встановлено у грошовій формі в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, у сумі 89 тис. 962,74 грн на рік, згідно розрахунку орендної плати.

За умовами пункту 14 зазначеного договору земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства.

Приймання та передачу земельних ділянок згідно зазначеного договору оренди землі оформлено відповідним актом визначення меж земельної ділянки та приймання передачі обєкта оренди від 06 листопада 2014 року.

19 листопада 2014 року договір зареєстровано Реєстраційною службою Ізюмського міжрайонного управління юстиції Харківської області.

(т.1 а.с. 11-36)

Вказаний договір оренди землі укладено сторонами в письмовій формі, як те встановлено законодавством, містить усі суттєві умови, передбачені ст. 15 ОСОБА_4 України «Про оренду землі», та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи свій позов щодо визнання зазначеного договору оренди землі недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, прокурор вказував на те, що цей договір укладено в супереч вимогам ч.1 ст. 15, ст. 215 ЦК України, ст.21 Закону України «Про оренду землі», ч.1 п.289.1 ст.289 Податкового кодексу України та ч.1 ст.13 ОСОБА_4 України «Про оцінку земель», згідно яких основа для визначення розміру орендної плати земель державної та комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, яка відсутня в зазначеному вище договору оренди та станом на 21.08.2015 року інформація про нормативно грошову оцінку землі в Управлінні Держземагенства в Ізюмському районі відсутня (т.1 а.с. 37).

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата відповідно до ст. 21 ОСОБА_4 України «Про оренду землі» це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України і ч. 1 ст. 13 ОСОБА_4 України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обовязково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 ОСОБА_4 України «Про оцінку земель»).

Отже, законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності.

Так, оскаржуваний договір оренди землі було укладено між відповідачами 13 листопада 2014 року, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.11.2014, згідно пункту 5 Договору нормативна грошова оцінка земельних ділянок відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок становить 2 млн. 249 тис. 068,32. Крім цього, разом із заявою до Головного управління Держземагентства у Харківській області від 10.11.2014 щодо укладання договору оренди землі ОСОБА_2 надано інформації Управління Держземагентства в Ізюмському районі №4627, № 4628, № 4629, №4630 від 05.11.2014, в яких вказано нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок станом на 01.01.2014 з урахуванням коефіцієнту індексації (т.1 а.с. 11, 27, 53, 54-57, 109, 110-113).

Згідно технічної документації з нормативно грошової оцінки земельних ділянок загальною площею 109,2437 га, які знаходяться в оренді у ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, загальна нормативна грошова оцінка станом на 01.01.2016 становить:

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0406, площею 33,9450 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 833 тис. 983,03 грн;

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0351, площею 20,0000 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 647 тис. 430,19 грн;

- земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0403, площею 40,1143 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 1 млн. 022 тис. 668,52 грн;

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0353, площею 15,1844 га, сільськогосподарські угіддя (рілля) 430 тис. 454,59 грн.

(т.1 а.с. 248-251)

Вказана технічна документація з нормативно грошової оцінки земельних ділянок загальною площею 109,2437 га, які знаходяться в оренді у ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, погодженаОСОБА_5 управлінням Держгеокадастру у Харківській області 25.02.2016, та затверджена рішеннями ІІІ сесії VІІ скликання Ізюмської районної ради Харківській області № 31-VІІ, № 32-VІІ, № 33-VІІ, № 34 від 18 лютого 2016 року (т.1 а.с. 244-247).

Відповідачем фізичною особою ОСОБА_2 створено фермерське господарство «ЛАДАГРО» (код в ) та згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців фермерське господарство «ЛАДАГРО», код в , є юридична особа, запис про проведення державної реєстрації: 31.03.2015, засновник і голова юридичної особи ОСОБА_2

Крім цього, обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання спірного договору оренди землі недійсним, прокурор взагалі не зазначив, яким чином та які саме інтереси держави, за захистом яких прокурор звернувся до суду, зачіпають (порушують) вказані договори, та в чому вони суперечать моральним засадам суспільства.

Так, у справі «Меллахер та інші проти Австрії» 1989 року Європейський суд звернув увагу на те, що право укладати угоди на оренду є складовою частиною права використання нерухомого майна і, таким чином, є аспектом права на володіння цією власністю.

Згідно з п.1 рішення Європейського суду з прав людини «Стреч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном в значенні ст. 1 Протоколу першого вважається законне і обґрунтоване очікування отримання майна або майнового права по договору, підписаного з органом публічної влади.

У рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14.03.2007 на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства».

У той же час у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

При розгляді справи суд враховує правову позицію Апеляційного суду Харківської області за результатами розгляду справи № 629/5632/14-ц від 08 вересня 2015 року та правову позицію Вищого адміністративного суду України від 31 березня 2016 року у справі № 820/3727/15.

З урахування відсутності підстав для визнання недійсним спірного наказу Головного управління Держезмагентства у Харківській області від 24 жовтня 2014 року №2843-СГ відсутні й підстави для визнання недійсним спірного договору оренди землі від 13 листопада 2014 року, та повернення земельних ділянок загальною площею 109,2437 га.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави до Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області, ОСОБА_2, третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Харківської області, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельних ділянок відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в строк 10 днів з дня проголошення рішення, а неприсутніми сторонами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя В.М. Бутенко