Справа № 367/7429/14-ц Головуючий у І інстанції Линник В.Я.
Провадження № 22-ц/780/3200/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 1 01.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А.,Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозд. Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна, -

встановила:

у листопаді 2014 року ТОВ «Ріелторі Плюс» подав до Ірпінського міського суду Київської області вищезазначений позов, мотивуючи його тим, що 15 вересня 2009 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області за ОСОБА_2 визнано право власності на нежилі приміщення №172 (17,4кв.м), №173 (14,0кв.м), №174 (14,5кв.м), №175 (21,7кв.м), №176 (19,7кв.м), №177 (19,5кв.м), №221 (12,8кв.м), що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності №17.

На момент винесення вищезазначеного рішення зазначене нерухоме майно належало ТОВ «Ріелторі Плюс» на праві власності.

В той же час, використовуючи наведене рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року, ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вище зазначені нежилі приміщення за собою.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2013 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року залишено без змін.

За результатами перегляду справи №2-1209/2009 у касаційному порядку, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року було скасовано ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2013 року та рішення Ірпінського міського суду від 15 вересня 2009 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких умов, законні підстави утримання зазначених об'єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на день подання позову в 2014 році відсутні, тому таке майно має бути витребувано у відповідачки як незаконного володільця.

Просив суд визнати за ТОВ «Ріелторі Плюс» право власності на нежилі приміщення №172 (17,4кв.м), №173 (14,0кв.м), №174 (14,5кв.м), №175 (21,7кв.м), №176 (19,7кв.м), №177 (19,5кв.м), №221 (12,8кв.м), загальною площею 119,6кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності №17; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та передати ТОВ «Ріелторі Плюс» нежилі приміщення №172 (17,4кв.м), №173 (14,0кв.м), №174 (14,5кв.м), №175 (21,7кв.м), №176 (19,7кв.м), №177 (19,5кв.м), №221 (12,8кв.м), загальною площею 119,6кв.м, що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності №17.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Ріелторі Плюс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, просило ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача визнати за ТОВ «Ріелторі Плюс» право власності на нежилі приміщення №172 пл.17.4кв.м., №173 пл.15,0кв.м., №174 пл.14,5кв.м., №175 пл.21,7кв.м., №176 пл.19,7кв.м., №177 пл.19,5кв.м., №221 пл.12,8кв.м загальною площею 119,6кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, як окремий об'єкт права власності №17; витребувати з чужого незаконного володіння шляхом вилучення від ОСОБА_2 спірні приміщення загальною площею 119,6кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, як окремий об'єкт права власності №17, а також стягнути з ОСОБА_2 сплачений судовий збір.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, неналежним чином надав оцінку доказам, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції.

Апелянт стверджує, що позивач самостійно не міг отримати належні, допустимі та достовірні докази, невитребовування яких призвело до невірного вирішення справи.

Крім того, ТОВ «Ріелторі Плюс» вважає, що оскільки окреслені об'єкти нерухомого майна вибули з власності товариства поза його волею, неправомірним шляхом, внаслідок ухвалення рішення про визнання права власності за ОСОБА_2 яке у подальшому було скасоване, то таке майно може бути витребуване у ОСОБА_2 як незаконного володіння.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ТОВ «Ріелторі Плюс» не надано доказів того, що йому належить спірне майно, а відповідач незаконно без відповідної на те правової підстави заволоділа таким майном, оскільки ОСОБА_2 в повному обсязі профінансувала об'єкт будівництва, що свідчить по виконання нею договору про фінансування.

З такими висновками суду першої інстанції повністю не можливо погодитися з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 06 березня 2008 року між ОСОБА_2 до ТзОВ «Ріелторі Плюс» було укладено договір про фінансування будівництва №08/2008.

Відповідно до п.2.1 вказаного договору ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання профінансувати будівництво частини торговельного центру за адресою: АДРЕСА_1 (далі - об'єкт), будівництво якого здійснюється відповідно до проектно-кошторисної документації, а відповідач зобов'язався побудувати об'єкт та передати позивачу об'єкт фінансування.

Відповідно до п.10.1 договору ОСОБА_2 самостійно та за свій рахунок за сприянням ТзОВ «Ріелторі Плюс» здійснює оформлення права власності на об'єкт фінансування. ОСОБА_2 набуває право власності на об'єкт фінансування з моменту державної реєстрації права власності (п. 10.2).

15 вересня 2008 року між сторонами було підписано акт приймання-передання об'єкта фінансування до вищевказаного договору, згідно з яким ОСОБА_2 прийняла майно в обсязі та на умовах, передбачених договором про фінансування будівництва, а ТОВ «Ріелторі Плюс» передало визначене майно за договором.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року вбачається, що ТОВ «Ріелторі Плюс» належить на праві приватної власності торговельний центр по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради від 28 серпня 2008 року №364.

10 листопада 2008 року генеральний директор ТОВ «Ріелторі Плюс» звернувся до виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області із заявою про оформлення права власності на інвесторів будівництва, які брали участь у фінансуванні будівництва торговельного центру по АДРЕСА_1, враховуючи укладені договори про інвестування будівництва торговельного центру, технічну документацію на будівлю та рішення виконавчого комітету від 28 серпня 2008 року №364 «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом торговельного центру в АДРЕСА_1».

Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 18 листопада 2008 року №544 «Про оформлення права власності за інвесторами торговельного центру по АДРЕСА_1», зокрема, виділено спірні нежитлові приміщення, які розташовані на третьому поверсі, в окремий об'єкт права власності, та присвоєно їм №17 у торговельному центрі, а також доручено КП КОР «Ірпінське БТІ» оформити та видати свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення за №17 загальною площею 119,6кв. м на ім'я ОСОБА_2

15 вересня 2009 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2013 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на нежилі приміщення №172 площею 17,4кв.м; №173 -14,0кв.м; №174 - 14,5кв.м; №175 - 21,7кв.м; №176 - 19,7кв.м; №177 - 19,5кв.м; №221 - 12,8кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності №17.

18 листопада 2013 року ОСОБА_2 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року зареєструвала право власності на вказані вище об'єкти нерухомого майна за собою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року рішення Ірпінського міського суду від 15 вересня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 16 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Ріелторі Плюс» звертаючись із позовом, посилалось на положення ст.ст.387,388 ЦК України, просило витребувати спірні нежилі приміщення із володіння ОСОБА_2, оскільки правова підстава, на якій відповідач зареєструвала своє право власності на вказані приміщення, зокрема рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року, було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.338 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до ч.3 ст.338 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Ріелторі Плюс» зазначав, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року торговельний центр по АДРЕСА_1 належить останньому на праві приватної власності на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради від 28 серпня 2008 року №364.

Вказане рішення органу місцевого самоврядування ніким не оспорюється, в судовому порядку його не визнано недійсним.

Відповідно до статей 317,319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Суду першої інстанції, мотивуючи своє рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не надано доказів того, що спірне нерухоме належить йому на праві приватної власності, а відповідач без відповідної правової підстави користується ним.

При цьому суд посилався на те, що відповідач повністю профінансувала об'єкт будівництва, а тому правомірно ним користується. Однак судом першої інстанції не враховано, що позови з підстав передбачених ст.ст.387,388 ЦК України може бути пред'явлено до третіх осіб, у володінні яких незаконно та без відповідних правових підстав знаходиться спірне майно.

Суд першої інстанції у порушення ст.ст.212-214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин, зокрема не надав належної правової оцінки тому, що між сторонами спору існують договірні відносини, а тому не перевірив чи може бути взагалі застосовано положення ст.ст.387,388 ЦК України до правовідносин що виникли між сторонами.

Крім того, враховуючи, що ТОВ «Ріелторі Плюс» відповідно до умов інвестування передало за актом ОСОБА_2 нежитлові приміщення та звернулося до виконавчого комітету із заявою про оформлення права власності за інвесторами, а виконавчий комітет ухвалив рішення про оформлення права власності за інвесторами, суд першої інстанції не перевірив чи є необхідність у позивача захищати свої права шляхом визнання за ним права власності на спірне майно з підстав передбачених ст.392 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вище наведене, зібрані по справі докази, а також заявлені позивачем позовні вимоги, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді