Справа № 530/1501/15-ц
Номер провадження 2/530/121/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків справу за позовом

ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ "Дельта Банк",-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулося ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ "Дельта Банк".

Заслухавши сторони та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п.9 ст.110 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, предявляються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття ( роботи).

Відповідно до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні було встановлено, 22 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 20/20/08-Склв ДУ1 (далі - Договір), згідно з умовами якого ОСОБА_3 надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 245000.00 грн. з розрахунку 13,70 % річних в гривнях за користування кредитом на строк з 22.02.2008 по 21.02.2018 рік.

Банк свої зобовязання за Договором кредитної лінії повністю виконував, надавши Відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені Договором кредитної лінії.

26 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, Публічне акціонерне товариство « Кредитпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ « Кредитпромбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ « Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відповідно до вищевказаного Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ ОСОБА_3» набув права вимоги по кредитному договору. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки № 20/19/101/08-Склв від 22.02.2008 року передав в іпотеку нерухоме майно:

- нежитлові будівлі, загальною площею 711,1 кв. м., які в цілому складаються з 1. літ. А-2 майстерня загальною площею 709,2 кв. м., 2. літ. Б-1 вбиральня загальною площею 1,9 кв. м., З. №1 пожводоймище, 4. № 2 замощення, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, місто Зіньків, вулиця Погрібняка, будинок 6, та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2006 року по справі №2-1807. Право власності зареєстровано Колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 18.01.2007 року, про що зроблено запис 78 в книзі №1. Реєстраційний номер обєкта 17534442.

-земельну ділянку загальною площею 0,2283 га, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, місто Зіньків, вулиця Погрібняка, будинок №6 та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №642320, виданий Зіньківською міською радою 27 грудня 2007 року на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого 05 вересня 2007 року приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі № 2194.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині.

Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачуіпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Позичальник ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконує, про що був повідомлений шляхом направлення досудової вимоги 28.07.2015 р. про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору, де вказано, що станом на 31.07.2015 року мається заборгованість 23 002, 39 дол. США та 00,00 гривень, а всього заборгованість становить 104 397,47 дол. США та 00,00 гривень. (а.с.41).

Позичальник ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконує, про що був повідомлений шляхом направлення письмової вимоги 27.08.2015 р. про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору, де вказано, що станом на 31.07.2015 року мається заборгованість 23 002, 39 дол. США та 00,00 гривень, а всього заборгованість становить 104 397,47 дол. США та 00,00 гривень. (а.с.40).

Згідно позовної заяви та розрахунку заборгованості вказано, що зобовязання відповідачем не виконані, у звязку з чим, станом на 31.07.2015 року за Відповідачем наявна заборгованість у сумі 104 397,47 грн., з яких: тіло кредиту - 96 736,20 грн.; відсотки-7 661,27 грн..(а.с.1-6, 201-205).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ст.ст. 509, 526 ЦК України новий кредитор ПАТ «Дельта банк» має право вимагати виконання зобов'язання на свою користь.

В рахунок виконання основного зобов'язання Позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Відповідно до п.39 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 30.04.2012 року, суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет потеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника вернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 порушено умови кредитного довогору № 20/20/08-Склв ДУ1, внаслідок неналежного виконання умов.

В позовній заяві позивач зазначає про неодноразове попередження позивальника про виконання зобов»язань по договору, однак доказів цього не надає.

В матеріалах справи маються квитанцій про сплату кредиту лише ОСОБА_2. Однак, ОСОБА_1, як доказ, теж надано копії квитанцій про сплату кредиту ним самим.

В судовому засіданні, відповідачем, ОСОБА_1 неодноразово наголошувалось про можливість та бажання погашення залишку кредитної заборгованості.

Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобовязання або вимоги.

За ч. 2 ст. 7 Закону № 898-ІV у разі, якщо вимога за основним зобовязанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобовязання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобовязання.

Але позивачем чи його представником на час винесення рішення так і не було надано остаточної суми заборгованості, з врахуванням сплаченого як ОСОБА_2 та і ОСОБА_1.

Суд не приймає повідомлення направлене ОСОБА_5 (а.с.40) за належний доказ,

оскільки згідно даного повідомлення воно направлено відповідачу 27.08.2015 року, а згідно відтиску Укрпочти, а позовна заява до суду направлена 30.08.2015 року. (а.с.67). Тобто фізично відповідач, ОСОБА_1 не міг отримати повідомлення банку .

Окрім того, в даному повідомленні заборгованість вказана в доларах США, а згідно кредитного довогору кредитна лінія відкривалась у гривні.

Також в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази повідомлення ОСОБА_1 про наявність заборгованості перед банком.

Частиною 3 ст.13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За таких обставин, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність, слід розцінювати як формальний привід для припинення договірних відносин з відповідачем.

Таким чином, суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. А тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, з урахуванням вимог ст.10 ЦПК України щодо змагальності сторін, суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребувати будь-які докази.

З матеріалів справи, а саме з кредитного договору, укладеного 22 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 № 20/20/08-Склв ДУ1, вбачається, що договір укладений по 21 лютого 2018 року.

Вимога про дострокове виконання кредитного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки може бути заявлено іпотекодержателем лише в чітко визначених законом випадках: при передачі іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без згоди іпотеко держателя, порушення обов»язків, установлених іпотечним договором частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 37 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 грн.00 коп.. Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України покласти на державу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 526, 530, 549, 1054 ЦК України, ст.ст. 1,3,4,10, 11, 30,57-61, 88, 197, 212-221 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позовних вимогах ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ "Дельта Банк" відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 25.05.2016 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області ОСОБА_6