Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/289/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого судді Левка Т.Ю., при секретарі Роман К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3про визнання права власності за заповітом на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності за заповітом на спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що 21.11.2013 року помер батько позивачки ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами по вулиці Ф. Раковці, № 86 в с.Пийтерфолво Виноградівського району, земельної ділянки розміром 0.2500 га для будівництва та обслуговування будинку і земельної ділянки площею 0.1000 га для ведення особистого селянського господарства. Загальна корисна площа спадкового будинку становить 80.7 кв.м., житлова 39.4 кв.м. На земельній ділянці крім житлового будинку є літня кухня, три сараї, вбиральня, гараж, вимощення, ворота та огорожа.

12.09.2012 року спадкодавець залишив заповіт, яким все майно з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що за законом матиме право заповів дочці ОСОБА_1, що стверджується заповітом, посвідченим секретарем виконкому Пийтерфолвівської сільської ради, який зареєстровано в реєстрі за №302.

15.04.2014 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого батька ОСОБА_4 і 05.02.2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дві земельні ділянки для будівництва, обслуговування та ведення особистого селянського господарства, розташовані по вулиці Ф.Раковці, №86 в с.Пийтерфолво.

Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок, то приватний нотаріус відмовила із-за відсутності правовстановлюючого документа на цей будинок.

Відповідачкою по справі є ОСОБА_3 - спадкоємець за законом першої черги, дружина спадкодавця і мати позивачки, яка 16.02.2014 року відмовилась від спадкового майна на користь дочки ОСОБА_1

За таких обставин, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок позивачка просить в судовому порядку визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вулиці Ф.Раковці, № 86, в с. Пийтерфолво Виноградівського району Закарпатської області.

Сторони в судове засідання не з"явилися.

Довірена особа позивачки ОСОБА_2 подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю і просить суд такі задоволити.

Відповідачка ОСОБА_3 належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи в судове засідання також не зявилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує.

Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання нею позову прийнято судом.

В судовому засіданні встановлено, що 21.11.2013 року помер батько позивачки ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами по вулиці Ф. Раковці, № 86 в с.Пийтерфолво Виноградівського району, земельної ділянки розміром 0.2500 га для будівництва та обслуговування будинку і земельної ділянки площею 0.1000 га для ведення особистого селянського господарства.

На випадок своєї смерті, 12.09.2012 року спадкодавцем було залишено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Пийтерфолвівської сільської ради, який зареєстровано в реєстрі за №302, згідно з яким все майно з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що за законом матиме право заповів дочці ОСОБА_1.

Спадкоємцем за законом щодо майна померлого є дружина спадкодавця, відповідачка по справі - ОСОБА_3, яка відмовилась від спадкового майна на користь дочки ОСОБА_1, що підтверджується поданою нею письмовою заявою від 16.02.2014 року, посвідченою секретарем Пийтерфолвівської сільської ради, зареєстрованої в реєстрі за №85.

Інших спадкоємців (інвалідів чи непрацездатних осіб), які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні немає.

В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Позивачка в порядку ст.1269 ЦК України в 6-ти місячний строк після смерті батька спадщину прийняла. 15 квітня 2014 року звернулась із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом після померлого батька ОСОБА_4, що підтверджено заявою та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи №24/2014 від 15.04.2014 року.

05 лютого 2016 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дві земельні ділянки для будівництва, обслуговування та ведення особистого селянського господарства, які розташовані по вулиці Ф.Раковці,№86 в с.Пийтерфолво. Свідоцтво видано приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №479, спадкова справа 55982893, спадкова справа у нотаріуса №24/2014.

Разом з цим, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок позивачці було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на будинок та рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується листом-відмовою приватного нотаріуса від 05.02.2016 року за № 13/01-16.

Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 Глави 10 Частини 2 «Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій», затверджених Наказом Мінюсту "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України"), від 22.02.2012, № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку».

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Крім того у відповідності до правової позиції, висловленої ВССУ у своєму ОСОБА_5 за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно довідки КП «Виноградівського районне БТІ» від 30.05.2014 року за №316/14 житловий будинок по вулиці Ф.Раковці, №86 в с.Пийтерфолво рахується за померлим ОСОБА_4 на підставі довідки, виданої Пийтерфолвівською сільською радою від 02.04.2014 року за №302-25/298. Правовстановлюючі документи на даний будинок не оформлено.

Згідно даних технічного паспорта будинок побудований в 1959 році.

Для будівництва будинку спадкодавцю була виділена земельна ділянка площею 0.25 га, яку позивачка ОСОБА_1 вже успадкувала.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (ОСОБА_5 Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (ОСОБА_5 Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права с одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.344, ст.382 ч.2 ЦК України).

Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1261, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 10, 27, 31, 60, 61, 169, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою вул. Ф.Раковці, №86, с.Пийтерфолво, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 80,7 кв.м., житловою 39,4 кв.м., який розташований по вулиці Ф.Раковці, № 86 (вісімдесят шість) в с. Пийтерфолво Виноградівського району Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_6