АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6979/16 Справа № 202/5268/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Пищиди М.М.,

суддів - Деркач Н.М., Глущенко Н.Г.

за участю секретаря - Григор'євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної в місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлєва Інна Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він, з 08 січня 2000 року по 02 вересня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 виїхала до м. Макіївки Донецької області, де створила нову сім'ю, а він разом з малолітнім сином залишився проживати у належній їй на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_1. З метою продажу вказаної квартири відповідачка 16 квітня 2013 року без його відома зняла з реєстрації місця проживання їх спільного сина, про що йому стало відомо лише 09 жовтня 2014 року. Проте син з моменту народження і по теперішній час проживає з ним у вказаній квартирі.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року визнано протиправними дії головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_7 з реєстрації місця проживання та зобов'язано поновити його реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1.

20 жовтня 2014 року, незважаючи на судовий спір щодо зняття сина з місця реєстрації, відповідачка у порушення вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» за договором купівлі-продажу відчужила вищевказану квартиру ОСОБА_4, у зв'язку із чим позивач на підставі ч. 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, як такий, що укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної в місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлєва Інна Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 24 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Яковлєвою І.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 2755.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 8 січня 2000 року по 2 вересня 2009 року, від якого мають сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з батьком та був зареєстрований у належній на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 квартирі АДРЕСА_3.

16 квітня 2013 року ОСОБА_2 без надання згоди батька дитини, ОСОБА_3, зняла з реєстрації малолітнього сина за вищевказаною адресою та 26 квітня 2013 року зареєструвала його у належному їй будинку АДРЕСА_6, а 20 жовтня 2014 року за договором купівлі-продажу відчужила спірну квартиру ОСОБА_4

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 визнано протиправними дії головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_7 з реєстрації місця проживання у АДРЕСА_1 та зобов'язано поновити його реєстрацію за вищевказаною адресою, у зв'язку із недотримання процедури заняття з реєстрації, а саме ненадання письмової згоди батька - ОСОБА_3

Крім того, неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент укладання 20 жовтня 2014 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 не був зареєстрований за указаною адресою. Проте постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_7 з реєстрації за місцем проживання АДРЕСА_1 та зобов'язано поновити реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_7 за вказаною адресою у зв'язку з недотриманням процедури зняття його з реєстрації, а саме ненаданням письмової згоди батьком ОСОБА_3 Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України дане рішення є приюдиційною обставиною.

23 січня 2015 неповнолітнього ОСОБА_7 було поновлено у вищевказаній квартирі.

Судом першої інстанції встановлено, що після придбання ОСОБА_2 житлового будинку в АДРЕСА_6 та реєстрації ОСОБА_7 за цією адресою, останній повернувся в місто Дніпро та, хоча і проживав більшість часу з нянею ОСОБА_8 , яка є сусідкою по спірній квартирі, завжди мав доступ, мав право користуватися спірною квартирою, в тому числі і на момент укладання спірного договору.

Неповнолітній ОСОБА_7 проживав в цій квартирі завжди, коли ОСОБА_2 приїздила із Донецької області , проживає в ній і на даний час під час перебування ОСОБА_2 в місті Дніпрі. Іншого постійного місця , де мав право проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в місті Дніпрі, немає. Тобто спірна квартира є єдиним місцем проживання в місті Дніпрі, на яке відповідно до закону має право неповнолітній ОСОБА_7

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір купівлі -продажу квартири АДРЕСА_5 від 24 жовтня 2014 року укладений з порушенням норм діючого законодавства, оскільки посвідчений без отримання дозволу органу опіки і піклування.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено йому в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не мають правового значення для вирішення справи, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

У ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом чч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно з частиною 2 статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини;відмовлятися від майнових прав дитини.

Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Отже, вирішуючи позови в інтересах дітей про визнання недійсними договорів, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі ст. 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки відчужувачів майна щодо надання документів про права дітей на житло при укладенні оспорюваного договору.

Така судова практика викладена у правових висновках Верховного Суду України у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-214 цс 15 та від 20 січня 2016 року № 6-1560 цс 15.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

З'ясувавши в достатньому повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінки, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді