Справа № 405/6266/14-ц
Провадження №2/405/1028/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Береді Я.І., Шумейко Ю.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору управління ДМС України в Кіровоградській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Управління ДМС України в Кіровоградській області, в якому просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_1, крім того, просив усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 виселивши з нього ОСОБА_3 та ОСОБА_4

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 14.02.2014 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2014 року, за ним визнано право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 0586 в межах згідно з планом за зазначеною вище адресою, після смерті бабусі ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєструвались та заселилися в будинок на підставі договору довічного утримання, який був укладений 15.06.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 04 червня 2013 року визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 15 червня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Позивач також зазначив, що на підставі ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, у зв'язку з чим, після смерті бабусі ОСОБА_6 та переходу права власності на будинок та земельну ділянку до нього (позивача), відповідачі втратили право користування ними, тим більше, що наявність будь-яких родинних відносин з відповідачами відсутня. Крім того, позивач зазначив, що на теперішній час він не має доступу до своєї власності у зв'язку з неправомірною поведінкою відповідачів, які перешкоджають йому здійснювати права власника щодо користування та розпорядження своїм майном, що і стало наслідком звернення його до суду за захистом свого порушеного права.

Представник позивача під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду справи, подали клопотання від 22 лютого 2016 року за вх.№4967 про відкладення справи на іншу дату у зв'язку з їх хворобою, що є поважною причиною неявки в судове засідання, яке судом до уваги не приймається, з тих підстав, що до клопотання відповідачами не надано жодного належного доказу на підтвердження причин поважності їх не явки в судове засідання.

Крім того, судом відзначається, що справа була призначена до судового розгляду на 01.10.2015 року, на 09.11.2015 року, на 16.12.2015 року, разом з тим, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в судові засідання не з'являлися, подавали клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю їх представника в іншому судовому засіданні (заява від 01.10.2015 року за вх.№26312), у зв'язку з хворобою представника та поганим самопочуттям відповідача ОСОБА_7 (заява від 09.11.2015 року за вх.№29398), у зв'язку з хворобою (заява від 16.12.2015 року за вх.№32305).

При цьому, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, будучи присутніми в судовому засіданні 26.01.2016 року позовні вимоги не визнали, просили відмовити позивачу в задоволенні позову. Надали пояснення, за якими, відповідач ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_6 була двоюрідною сестрою його матері, коли мати позивача ОСОБА_1 розлучилася з його (позивача) батьком, позивач виїхавна проживання в Германію, мати позивача дуже хворіла, вона проживала разом з матір'ю ОСОБА_6, та на прохання ОСОБА_6 допомогти доглядати ОСОБА_1, вони переїхали до будинку ОСОБА_6, допомагали їм по господарству та доглядали ОСОБА_1, поховали її також за власні кошти. Крім того, зазначив, що і ОСОБА_6 дуже хворіла, була одинокою, похилого віку, та він разом з дружиною ОСОБА_4 доглядали її, допомагали по господарству, прожмвали як одна сім'я, у зв'язку з чим саме ОСОБА_6 виявила бажання оформити на нього договір довічного утримання. Між ОСОБА_6 та позивачем були неприязні стосунки, так як позивач вимагав від ОСОБА_6 продати будинок. Зазначені пояснення підтримані і відповідачем ОСОБА_4, крім того, підтверджено, що ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_2.

Окрім того, між відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_7 та адвокатом Вишнею-Чижовою Г.В. було укладено договори№04 та №04-а від 04.11.2014 року про надання правової допомоги та на представництво інтересів в суді. Представник відповідачів в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не відомі, відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

З огляду на зазначене, та виходячи з положень ч.1 ст.157 ЦПК України щодо розгляду справи судом протягом розумного строку, суд вважає, що відповідачі не добросовісно виконують свої процесуальні обов'язки, а так само не виявили бажання приймати участь в судовому засіданні та подавати суду докази.

Заслухавши представника позивача, враховуючи пояснення відповідачів, які надані в судовому засіданні 26.01.2016 року, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані, грунтуються на положеннях закону, який регулює спірні правовідносини, та такі, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначене право власника майна здійснюється шляхом пред'явлення негаторного позову про захист порушеного права, при цьому, предметом негаторного позову може бути вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. В свою чергу, підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

З огляду на зазначене, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як на підстави позовних вимог позивач зазначив, що він в порядку спадкування після смерті бабусі ОСОБА_6 на підставі рішення суду від 14.02.2014 року, є власником будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, в свою чергу, відповідачі зареєструвалися та вселилися в будинок на підставі договору довічного утримання, укладеного 15.06.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який в подальшому було визнано недійсним на підставі рішення суду від 04.06.2013 року, тим самим, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; крім того, зазначив, що після смерті бабусі ОСОБА_6 та переходу права власності на будинок від бабусі як спадкодавця до нього (позивача) як спадкоємця, відповідачі втратили право користування зазначеним спадковим майном, тим більше, що будь-які родинні відносини між ними відсутні, в свою чергу, відповідачі проживають в будинку по АДРЕСА_1, він, в свою чергу, не має доступу до своєї власності, на його прохання звільнити житловий будинок, відповідачі не реагують, чим порушується його (позивача) право користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, та не спростовано відповідачами по справі, що за позивачем ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 14 лютого 2014 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2014 року, визнано право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 та на земельну ділянку (кадастровий номеНОМЕР_1), площею 0,0586 га межах згідно з планом, що розташована в АДРЕСА_1, після смерті бабусі ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Зазначене право власності позивача ОСОБА_2 на зазначені об'єкти нерухомого майна - житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ніким не оспорюється.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 04 червня 2013 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2013 року, визнано недійсним правочин - договір довічного утримання, укладений 15 червня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новіцькою І.О., зареєстровано в реєстрі за №891.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 16 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2015 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю її (ОСОБА_4) зі своїм чоловіком ОСОБА_3 з ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, в період з грудня, 2010 року по день її смерті, при цьому, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що вимоги позивача щодо встановлення зазначеного факту проживання однією сім'єю та визнання за нею (позивачем) права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 на рівні з членами сім'ї (наймача) власника, не породжує для неї (позивача) жодних правових наслідків, на підставі чого вказаний факт не має юридичного значення, так як право користування є похідним від права власності, в свою чергу, власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, позивач ОСОБА_4 не є членом його сім'ї, на підставі чого у неї відсутнє право на користування його (ОСОБА_2) власністю в розумінні ч.1 ст.405 ЦК України, при цьому, позивач проживала у зазначеному будинку без реєстрації, як член сім'ї ОСОБА_3, за яким було зареєстровано право власності на спірний будинок на підставі договору довічного утримання, та внаслідок втрати ОСОБА_3 права власності на підставі рішення суду про визнання недійсним договору довічного утримання від 04.06.2013 року позивач ОСОБА_4 втратила право користування даним домоволодінням.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 03 грудня 2011 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача ОСОБА_4 за відомостями УДМС України в Кіровоградській області з 23 лютого 2011 року значиться за адресою АДРЕСА_1.

Будучи присутніми в судовому засіданні 26 січня 2016 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили фактичне проживання їх в будинку АДРЕСА_1.

Представник позивача, посилаючись на право приватної власності позивача ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 та на фактичне проживання у будинку відповідачів, які вселилися в зазначений будинок, коли власником будинку була інша особа ОСОБА_6, та які на теперішній час проживають в будинку без будь-яких правових підстав, не є членами сім'ї позивача, та між ними не укладалося будь-яких угод на право користування зазначеним об'єктом нерухомого майна, тим самим чинять позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, не надаючи позивачу доступу до своєї власності та на неодноразові прохання позивача не звільняють приміщення в добровільному порядку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистомсвого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз норм ст.391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відповідач ОСОБА_3, який зареєструвався та вселився в будинок АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання, укладеного 15 червня 2011 року між ним та ОСОБА_6, який в подальшому був визнаний недійсним на підставі рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 04 червня 2013 року, при цьому, відповідно до п.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, у зв'язку з чим, ОСОБА_3 та член його сім'ї ОСОБА_4, яка також вселилася до будинку як член сім'ї ОСОБА_3 та проживає в зазначеному будинку, та які не належать до членів сім'ї нового власника будинку позивача ОСОБА_2 в розумінні ст.ст.64, 156 ЖК України, на підставі чого у них відсутнє право на користування будинком, належним позивачу на праві приватної власності, в розумінні ч.1 ст.405 ЦК України, а так само, відповідачі не набули самостійного права на користування будинком з інших правових підстав,тим самим втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 суд дійшов до висновку про обгрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог в частині визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 у м.Кіровограді, та їх задоволення.

З огляду на викладене вище, відповідно до положень ст.ст.317, 319, 386, 391 ЦК України, приймаючи також до уваги, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 є також обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і вимоги позивача ОСОБА_2, як власника будинку,щодо усунення перешкод у користуванні будинком з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачівОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

При цьому, судом відзначається, що будь-яких переконливих і безспірних доказів на спростування доводів позивача та підтвердження своїх заперечень відповідачі не надали, в свою чергу, згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід стягнути на користь позивача ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., по 121 грн. 80 коп. з кожного.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору управління ДМС України в Кіровоградській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - житловим будинком АДРЕСА_1

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова