АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 667/4870/15-ц Головуючий в І інстанції Радченко Г.А. Номер провадження 22-ц/791/1070/16 Доповідач: Пузанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 17 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_5 03 лютого 2011 року укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, за умовами якого відповідачці передано у власність квартиру АДРЕСА_1, взамін чого остання зобовязалася забезпечувати позивачку житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечення її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою своїх обовязків за договором, позивачка просила суд розірвати укладений між сторонами договір довічного утримання, скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_5, визнати за нею право власності на спірне майно та стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

Рішенням суду від 17 лютого 2016 року позов задоволено.

В апеляційний скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо неналежного виконання нею зобовязань за договором довічного утримання за відсутності належних доказів, не відповідають обставинам справи та суперечать нормам ЦК України, що регулює спірні правовідносини

Письмові заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги не визнали, рішення суду просили залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 03 лютого 2011 року сторони уклали та нотаріально посвідчили договір довічного утримання (догляду), за умовами якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_5 належну їй на праві власності двокімнатну квартиру № 18, яка знаходиться в м. Херсоні по вул. Лавреньова, 22.

ОСОБА_5 зобовязалася надавати довічне і повне утримання та забезпечення ОСОБА_6, які визначено у вигляді: забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчуженій квартирі, забезпечення її харчуванням, доглядом, необхідною допомого.

Вартість матеріального забезпечення, харчування, догляду, необхідної допомоги встановлена сторонами в розмірі 300 грн. Ця грошова оцінка підлягає індексації, встановленій законодавством. ОСОБА_5 зобовязалася у разі смерті відчужувача (ОСОБА_6П.) поховати її (а.с. 7).

Позивачка стверджує, що ОСОБА_5 неналежно виконувала свої зобовязання за договором, а з червня 2015 року виконання обовязку припинила взагалі.

У підтвердження своїх доводів ОСОБА_6 надала докази про те, що всупереч умов договору про її безоплатне проживання у відчуженій квартирі вона несла всі витрати, повязані з утриманням житла та сплачувала житлово-комунальні послуги.

ОСОБА_5 не дотримувалася досягнутих домовленостей щодо вартості щомісячного утримання; харчування надавала нерегулярно, догляд не здійснювала взагалі, а починаючи з 2014 року була протягом тривалого періоду часу відсутньою в м. Херсоні, в звязку з чим з нею не спілкувалася і вона (позивачка) вимушена була самостійно придбавати продукти харчування та опікуватися собою.

Відповідачка визнала той факт, що ОСОБА_6 утримувала спірну квартиру і оплачувала житлово-комунальні послуги, однак зазначила, що це відбувалося за її (позивачки) бажанням.

Визнала також факт тривалої (періодичної) відсутності в м. Херсоні в звязку з тяжкою хворобою сина, необхідністю його лікування та здійснення догляду за ним, але при цьому вказала, що ОСОБА_6 відносилась до цього з розумінням і відмовилася від того, щоб її доглядала інша особа, оплату праці якої забезпечила б вона (відповідачка).

Відповідно до вимог п.1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини.

Згідно з ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Оскільки факт неналежного виконання відповідачкою своїх обовязків щодо утримання та догляду позивачки судом першої інстанції встановлений і ОСОБА_5 не спростований, а відсутність вини в цьому набувача за діючим в Україні законодавством не має правового значення при вирішенні питання про припинення договору довічного утримання (догляду) на вимогу відчужувача, колегія суддів погоджується з висновком суду про обґрунтованість заявленого ОСОБА_9 позову і вважає цей висновок таким, що відповідає обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновок суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про обовязок набувача нести витрати по оплаті комунальних послуг за квартиру, у якій проживає відчужувач є безпідставним і суперечить умовам укладеного договору, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (власник несе тягар утримання майна). Саме власник, яким щодо відчужуваної позивачкою квартири згідно із ст.ст. 334,748 ЦК України, є ОСОБА_5, зобовязаний укласти договори про надання житлово-комунальних послуг і нести відповідальність за сплату їх вартості.

Інших умов укладений сторонами договір довічного утримання (догляду) щодо проживання позивачки у відчуженій квартирі (крім права безоплатного довічного проживання) не містить, а вартість житлово-комунальних послуг не входить до складу матеріального забезпечення, яке за умовами укладеного сторонами договору щомісячно має надаватися відчужувачу набувачем в розмірі 300 грн.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів про неналежне виконання ОСОБА_5 своїх обовязків за договором довічного утримання. Так, із матеріалів справи вбачається і це підтверджено в суді апеляційної інстанції самою ОСОБА_5, що події, коли позивачка була в безпорадному стані та за станом здоровя потребувала оперативного втручання та стороннього догляду, який їй надавала відповідачка, мали місце до укладення сторонами спірного договору.

Крім того, ОСОБА_5 визнала, що після захворювання її сина на початку 2014 року вона не могла постійно опікуватися позивачкою і навіть пропонувала їй догляд іншої особи із забезпеченням оплати цього догляду, однак ОСОБА_6 відмовилася.

Стаття 752 ЦК України передбачає заміну набувача за договором довічного утримання (догляду) у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обовязків набувача за договором з підстав, що мають істотне значення, членом сімї набувача або іншою особою, однак передача таких обовязків відбувається лише за згодою відчужувача.

При цьому, відмова відчужувача у наданні згоди на передання обовязків набувача за договором довічного утримання (догляду) іншій особі може бути оскаржена до суду. У цьому разі суд бере до уваги тривалість виконання договору та інші обставини, які мають істотне значення.

Оскільки позивачка згоди на передачу обовязків відповідачки за договором довічного утримання (догляду) члену сімї останньої (чоловіку) або іншій особі не надавала, а ОСОБА_5 не оскаржила відмову у наданні цієї згоди в установленому законом порядку, вона (відповідачка) не може розраховувати на те, що обставини, які перешкоджали їй належно виконувати зобовязання набувача, навіть якщо вони відпали на час перегляду справи в апеляційному порядку, можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимоги відчужувача щодо припинення договору довічного утримання через його неналежне виконання.

Не порушувала ОСОБА_5 також питання про припинення договору довічного утримання (догляду) в звязку з неможливістю його подальшого виконання, тому суд обґрунтовано застосував правові наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду), передбачені ч. 1 ст. 756 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 належно виконувала свої обовязки за договором довічного утримання до червня 2015 року спростовуються її ж поясненнями з приводу того, що з часу хвороби сина (початок 2014 року) вона була позбавлена можливості постійно опікуватися позивачкою, просила це робити свого чоловіка, сусідку та мала намір укласти договір про здійснення догляду за ОСОБА_6 з іншою особою.

Доказів про те, що протягом спірного періоду вона як набувач за договором довічного утримання надавала ОСОБА_6 як відчужувачу за цим договором щомісячне матеріальне забезпечення, харчування, догляд, необхідну допомогу вартістю 300 грн. ( з врахуванням індексу інфляції) ОСОБА_5 суду не надала.

Надані нею записи із переліком понесених витрат не містять підпису позивачки, яка зазначений факт заперечує і стверджує, що усі витрати на своє утримання і навіть на утримання квартири несла самостійно.

Не спростовує висновків суду також посилання відповідачки на відсутність передбачених ст. 651 ЦК України підстав для розірвання укладеного сторонами договору, зокрема щодо істотності порушення його умов, враховуючи, що наведена нею норма матеріального права передбачає розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 755 ЦК України, яка регулює припинення договору довічного утримання (догляду) за рішенням суду, встановлено право відчужувача на розірвання угоди у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини.

При цьому, доводити встановлене ч. 2 ст. 651 ЦК України істотне порушення договору не вимагається.

Отже, наведені в апеляційній скарзі висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 18.09.2013 року № 6-75 цс 13 щодо застосування ст. 651 ЦК України, яка спірні правовідносини не регулює, правильно не враховані судом при вирішенні даної справи.

Не вбачає колегія суддів і порушення судом положень ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Результати оцінки наданих сторонами доказів, в тому числі показань свідків, суд відобразив у рішенні.

Письмові докази, які б свідчили про належне виконання ОСОБА_5 зобовязань за договором довічного утримання (догляду) протягом всього строку його дії і до звернення позивачки до суду, в матеріалах справи відсутні, а додаткові докази, які могли б відповідно до ст. 303 ЦПК України бути предметом дослідження в апеляційному суді, суду не надавалися. Оцінка досліджених судом першої інстанції доказів, на думку колегії суддів, максимально відповідає поясненням кожного із сторін в даному спорі, а допитані судом свідки повідомляли про обставини, що мають значення для справи, відомі їм зі слів позивачки та відповідачки. Повноваженням переоцінювати докази суд апеляційної інстанції законом не наділений.

При вирішенні даної справи колегія суддів враховує також, що між сторонами склалися стосунки, які не передбачають можливість продовження відносин, що витікають із договору довічного утримання.

Позивачка залишилася без сторонньої допомоги та догляду, яких вона потребує за віком та станом здоровя, але не бажає отримувати від ОСОБА_5 Вжиті судом апеляційної інстанції заходи для примирення сторін позитивного результату не дали.

Зважаючи, що спірна квартира є єдиним місцем проживання для позивачки та єдиним майном, яке може забезпечити догляд і утримання останньої, колегія суддів вважає, що ухвалене судом рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства щодо судового захисту цивільного права та інтересу; справедливості, добросовісності та розумності.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: Л.П. Воронцова

ОСОБА_3