Справа № 369/5547/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/6034/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 29.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі від 2003 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину.

Сімейне життя з ОСОБА_3 не склалось і в них постійно виникали сварки. Тому шлюб був розірваний у 2013 році. За час шлюбу ними нажите спільне майно: квартира загальною площею 56.9 кв.м в м.Боярка по вулиці Білогородській, 51, корпус 5, №25. Добровільно розділити майно сторони не можуть. Вказувала також, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач аліменти сплачує не в повному розмірі, що відповідає потребам дитини, а тому при поділі майна вважала, що суду слід відступити від рівності сторін, виділивши їй та дитині 2/3 будинку.

Просила суд визнати за нею право власності на 2/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину вказаної квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири загальною площею 56,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини квартири загальною площею 56,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 658 грн. 67 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким визнати за нею право власності на ? частину квартири.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не знайшов обґрунтованих підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2003 року між сторонами зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно з ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

За ч.1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

16 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0701га (кадастровий номер :01:034:0014), яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м.Боярка, вулиця Леніна, 18.

У п.2 договору визначено, що продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 157426 грн. Вартість земельної ділянки відповідала експертній грошовій оцінці по висновку, виданому СПД ТОВ «Інвесткон» та ФОП ОСОБА_6

16 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі продажу домоволодіння, яке розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святоишнський район, місто Боярка, вулиця Леніна, 18.

У п.3 договору вказано, що продаж вчиняється за домовленістю сторін за 31254 грн. Дана вартість визначалась згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №19540161, виданого КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області від 15 липня 2008 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку в тому, що суду не було надано належних та допустимих доказів того, що продаж земельної ділянки та будинку було вчинено за 125000 доларів США.

З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що дане домоволодіння та земельна ділянка належали ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Ця обставина не заперечувалася позивачкою під час розгляду справи.

06 серпня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продаж квартири загальною площею 56,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Пунктом 3 договору передбачено, що за домовленістю сторін цей продаж вчинено за 276700 грн., що відповідає вартості квартири згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №19303322, виданого КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області від 24 червня 2008 року.

У судовому засіданні позивачка та її представник стверджували, що дана квартира придбана за 117 000 доларів США, але не надали цим обставинам належних та допустимих доказів.

Також суд вірно вважав не належним доказом покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, так як про обставини купівлі, вартість квартири їм відомо зі слів сторін, тобто вони були відсутні при передачі коштів та укладенні даного договору. Інших доказів на підтвердження дійсної вартості квартири суду не надано. Крім того, саме з вартості квартири, яка вказана в договорі від 06 серпня 2008 року, позивачка виходила при визначенні ціни позову та сплати відповідно судового збору.

Відповідно до п.п.22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п.24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

При розгляді даної справи суд вірно врахував правову позицію Верховного Суду України по справі №6-612цс15. Так, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами. З пояснень сторін встановлено, що спірна квартира була придбана в тому числі і за кошти, отримані від продажу домоволодіння та земельної ділянки. Дана обставина також підтверджена і показами свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_10

На підставі наведеного суд першої інстанції вірно вважав, що 1/2 частини квартира придбана за кошти, що належали відповідачу та є особистою приватною власністю ОСОБА_3 Інша 1/2 частина квартира придбана за спільні кошти подружжя, тому є спільною сумісною власністю.

Крім того, суд вірно не взяв до уваги пояснення позивачки про те, що в квартирі був зроблений ремонт та придбавались меблі, техніка, речі за її кошти та кошти її батьків, оскільки дане майно не є предметом поділу по даній справі. Крім того, належних та допустимих доказів, що це були її особисті кошти чи кошти, подаровані батьками, суду не надано.

За ч.ч.2, 3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63 та ч.1 ст.65 СК.

В разі, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч 6 ст.57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст.70 СК, відповідно до яких в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області з ОСОБА_3 стягуються аліменти.

З пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилась проживати разом з позивачкою, перебуває на її утриманні, аліменти з відповідача стягуються. Позивачкою не подано доказів того, що відповідач не виконує рішення суду та не сплачує аліменти, та не подано доказів того чи відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, а також не надано розмір заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, не подано доказів і того, що розмір присуджених аліментів є недостатнім для утримання дитини.

Враховуючи дані обставини, при визначенні часток подружжя суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, і вірно визначив частку ОСОБА_2 - 1/4 частини та частку ОСОБА_3 - 3/4 частини (1/2+1/4 частини з врахуванням збільшеної частки через вкладення особистих коштів).

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, коли позивачка не довела, що майно було придбано за спільні кошти, а відповідач отримав спадкове майно і за короткий час продав за меншу суму ніж ним було отримано, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: