Справа № 464/1906/16-ц
пр.№ 2/464/857/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.2016 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Борейка С.В.,

при секретарі судового засідання Гевко О.-В.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦВГ Україна» про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною, відшкодування моральної та матеріальної шкоди (упущеної вимоги), -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом, в якому з уточненням просить: визнати відмову у прийнятті на роботу незаконною та зобовязати відповідача прийняти на роботу на посаду монтера з кабельного виробництва і укласти із позивачем трудовий договір; визнати неправомірними дії відповідача щодо безпідставної відмови у працевлаштуванні; стягнути з відповідача матеріальну шкоду за період з 01.02.2016 по 25.03.2016, тобто майже за два місяці, у розмірі 9000,00 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду на підставі п.4 ч.2 ст.23 ЦК України у розмірі 15000,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову покликається на те, що працювала у відповідача на посаді монтера з кабельного виробництва, однак двічі звільнялась за власним бажанням. Звернувшись 25.01.2016 із заявою до відповідача про працевлаштування, отримала відмову по причині звільнення раніше двічі за власним бажання. Після цього 29.01.2016 подала документи на біржу праці та отримала направлення на роботу на працевлаштування до відповідача, однак було відмовлено у прийнятті на роботу з тих же причин, хоч вважає, що має наявний фах та досвід роботи по вакантні посаді (монтер кабельного виробництва). У звязку із таким порушення трудових прав у позивача виникло психічне розчарування можливості відновлення своїх прав, виникають сварки із чоловіком, що призводить до завдання моральних страждань через що просить стягнути моральну шкоду. Разом із тим, у відповідності до ст.22 ЦК України просить стягнути доходи, які б отримала за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні позивач уточненні позовні вимоги підтримала повністю та просить такі задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову. Дав пояснення аналогічні змісту письмовим запереченням, згідно з яких покликається на наступні доводи. Трудовим законодавством передбачено свободу укладення трудового договору; позивач не підпадає під категорію осіб з якою в обовязком порядку у відповідності до ст..232 КЗпП необхідно укласти такий договір; двічі звільнялась за власним бажанням; посада монтера кабельного виробництва є посадою з мінімальними кваліфікаційними вимогами; працюючи у відповідача зарекомендувала себе з негативної сторони (безвідповідально ставиться до трудових обовязків, не може працювати у колективі), а відтак працедавець не має наміру укладати із нею черговий трудовий договір.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, які ствердили, що позивач належним чином виконувала свої трудові обовязки, дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із ст.21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою.

Відповідно до ст.22 цього Кодексу забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Виходячи з вищенаведених норм необґрунтованою вважається відмова у разі наявності вакантної посади, відповідності працівника всім встановленим вимогам та неможливості роботодавця пояснити підставу відмов від укладення трудового договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із відповідачем із з 16.10.2012 по 10.12.2012 та з 01.02.2013 по 30.09.2015 обіймаючи посаду монтера кабельного виробництва, однак двічі звільнялась із займаної посади по ст.38 КЗпП - за власним бажанням, що підтверджено копією трудові книжки позивача.

25.01.2016 звернулась до відповідача із заявою про працевлаштування однак, отримала відмову. Дана обставина відповідачем не оспорювалась, а відтак вважається такою, що не підлягає доказування.

27.01.2016 відповідачем подано звітність - Інформацію про попит на робочу силу (вакансії) на посаду монтер кабельного виробництва у кількості 50 вакантних місць із наступними вказаними умовами праці та вимогами до кандидата, без вимог до досвіду робота та спеціальності на які покликається позивач як на одні із підстав прийняття на вакантну посаду.

01.02.2016 Львівський міський центр звернувся до відповідача із направленням на працевлаштування ОСОБА_1 на вакантну посаду монтер кабельного виробництва, однак отримав відмову від ТОВ «ЦВГ-Україна» у прийнятті на роботу позивача, вказавши причину відмови «ОСОБА_1 двічі працювала у компанії, двічі звільнялась. Не підходить для прийняття втретє. 01.02.2016 інспектор з кадрів ОСОБА_5В.».

Враховуючи вищенаведене, суд приходить переконання, що оскільки позивач не належить до осіб у відповідності до ст.232 КЗпП з якими зобовязано укласти трудовий договір, тобто не відноситься до осіб, які підлягають обов'язковому прийняттю на роботу незалежно від наявності інших кандидатур, а тому враховуючи свободу укладення договору та відсутністю ознак необгнутованої відмови відповідачем, наявність яких необхідна у відповідності до ст.22 КЗпП, суд приходить переконання що позивачем у відповідності до ст.ст.57-60 ЦПК України не доведено незаконність дій та відмови у прийнятті на роботу, наведені доводи не стосується предмету доказування у відповідності до ст.179 цього Кодексу, а відтак таким чином наведені ОСОБА_1 обставини щодо цих вимог не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Покликання позивача на застосування ст.23 ЦК України, яка містить засади та сутність інституту моральної шкоди про відшкодування моральної шкоди, судом оцінюються критично, адже особливості застосування інституту моральної шкоди встановлюється галузевим законодавством, в даному випадку у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав визначено ст..237-1 КЗпП. Таким чином, порядок відшкодування моральної шкоди в сфері трудових відносин врегульовано ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом не встановлено порушення прав позивача при неприйнятті на роботу, а відтак підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні та в такій вимозі слід відмовити.

Щодо стягнення упущеної вимоги внаслідок порушення цивільного права у відповідності до ст.23 ЦК України, суд приходить висновку, що така вимога не може поширюватися на правовідносини, які склались між сторонами, адже відшкодування такої можливе за умови перебування сторін у цивільно-правовових відносинах, а правовідносини щодо не укладення трудового договору регулюються законодавством про працю, а не нормами ЦК України, а тому вказана норма не застосовується до трудових правовідносин.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

У звязку із відмовою у позовних вимогах, відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, відповідно до ст.43 Конституції України, ст. ст.21, 22, 237-1 КЗпП України, ст..23 ЦК України та керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦВГ Україна» про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною, відшкодування моральної та матеріальної шкоди (упущеної вимоги) шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання такої рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий С.В.Борейко