У Х В А Л А

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т.П., Ступак О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та стягнення пені, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 09 липня 2013 року та 01 жовтня 2014 року вона уклала із Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») договори № 003-20523-011014 та № 004-20542-090713 про відкриття та обслуговування платіжних карток на умовах видачі вкладу на першу вимогу на загальну суму 32 153 грн 55 коп. Проте при спробі зняти грошові кошти з рахунків за допомогою електронних карток було встановлено наявність обмеження видачі коштів до 1 400 грн на добу, а згодом електронні картки було заблоковано. У видачі коштів у касі банку їй також було відмовлено. Лише 16 червня 2015 року відповідач повернув їй грошові кошти за вказаними договорами.

Посилаючись на приписи ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та з урахуванням уточнень, просила стягнути із ПАТ «Дельта Банк» на свою користь 68 487 грн 31 коп. пені за період з 26 грудня 2014 року по день введення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації банку - 02 березня 2015 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку позивач посилався на обґрунтування своїх вимог, до спірних правовідносин не застосовується. Крім того, з 03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк», тому згідно зі ст. 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги вкладників за прострочення виконання грошових зобов'язань задоволенню не підлягають.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 09 липня 2013 року та 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» були укладені договори № 003-20523-011014 та № 004-20542-090713 про відкриття та обслуговування платіжних карток на умовах видачі вкладу на першу вимогу на загальну суму 32 153 грн 55 коп.

26 грудня 2014 року позивач звернулась до відповідача з заявами на ім'я голови Ради Директорів АТ «Дельта Банк» про неможливість отримання коштів з рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ані через банкомат, ані через касу банку та надала розпорядження про перерахування зазначених грошових коштів на карткові рахунки в ПАТ «Укрсоцбанк».

16 червня 2015 року позивачу були повернуті грошові кошти за вказаними договорами.

За змістом приписів ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України від 12 травня 1991 року

№ 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII), на яку посилався позивач як на підставу позову, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Пунктами 2.2 договорів № 003-20523-011014 та № 004-20542-090713 сторони передбачили, що всі інші умови цих договорів,які не визначені договорами, визначаються умовами платіжної системи, правилами, тарифами, а також нормами чинного законодавства України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди виходили із того, що надані позивачем договори банківських рахунків не передбачають відповідальності банку у вигляді сплати пені, така відповідальність не передбачена і главою 72 ЦК України, яка регулює відносини між банком та вкладником, що склалися на підставі договору банківського рахунку, а приписи ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII до спірних правовідносин не застосовуються.

У той же час на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не звернули уваги на те, що в силу вимог ст. 549, ч. 1 ст. 550, ч. 2 ст. 551 ЦК України право кредитора на неустойку виникає на підставі порушення боржником виконання грошового зобов'язання, а її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Встановивши факт порушення відповідачем своїх зобов'язань за договорами банківських вкладів, суди у той же час, не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, не звернули уваги на те, що суть правовідносин, які виникли між позивачем та банком, полягають у наданні банком послуг позивачу з приводу зберігання та обслуговування коштів останньої на умовах, визначених договорами про відкриття банківських рахунків, та не врахували, що банк на вимогу позивача не повернув їй коштів, які зберігалися на її рахунках.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XIIпеня у розмірі 3 % нараховується у випадку невиконання грошового зобов'язання.

При цьому суди не перевірили, чи може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність у договорах умов про відповідальність банку за невиконання грошового зобов'язання за умови, що така відповідальність передбачена ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-XII.

Крім того, суди не перевірили, чи може запровадження з 03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації бути підставою для відмови в задоволенні позову з урахуванням того, що з позовом позивач звернулася 15 січня 2015 року і просила стягнути пеню за період з 26 грудня 2014 року по день введення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації банку - 02 березня 2015 року.

З огляду на таке суди дійшли передчасного висновку про безпідставність позову.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

О. В. Ступак