Провадження № 22-ц/779/116/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.,

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.,

секретар Мельник О.В.,

з участю: відповідача ОСОБА_2

представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

в грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що за умовами укладеного 18.06.2007 кредитного договору № CVIOAU00040013 ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 94 565 грн на споживчі цілі під 16,08 % річних із забезпеченням зобовязань заставою автомобіля CHEVROLET AVEO. На забезпечення виконання зобовязань за цим договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 18.06.2007 укладено договір поруки. Згідно розрахунку за період з 18.06.2007 по 22.10.2014 виникла заборгованість у загальному розмірі 385 356,20 грн, яку просив стягнути солідарно з відповідачів та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що предметом позовних вимог є стягнення кредитної заборгованості за договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007, укладеним з ОСОБА_2 Суд не врахував, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2012 в рахунок погашення заборгованості за договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 в розмірі 214 354,25 грн, звернуто стягнення на предмет застави автомобіль CHEVROLET AVEO, що належить ОСОБА_2, видано виконавчий лист. Згідно ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. З позовом до відповідачів банк звернувся 10.12.2014 в межах загальної позовної давності, оскільки з дати проголошення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення до часу звернення банку до суду з даним позовом минуло 2 роки 4 місяці. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримав, ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, під час його ухвалення суд повинен вирішити питання, визначені у ст. 214 цього Кодексу.

Цим вимогам ухвалене у справі рішення відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.06.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CVIOAU00040013, за умовами якого він отримав кошти в сумі 94 565 грн на споживчі цілі під 16,08 % річних, із забезпеченням зобовязань заставою автомобіля CHEVROLET AVEO. Згідно розрахунку заборгованості за вказаним договором за період з 18.06.2007 по 22.10.2014 виникла заборгованість у розмірі 385 356,20 грн, з яких заборгованість: по тілу кредиту 36797,69 грн, по відсотках 116 998,86 грн, комісії 5807,96 грн, пені 225 751,69 грн.

Відповідно до договору поруки від 18.06.2007 № CVIOAU00040013 ОСОБА_4 відповідає за зобовязаннями позичальника, що виникли з кредитного договору, в тому числі визначено річну відсоткову ставку 16,08%. Згідно повідомлення від 25.12.2008 позичальнику ОСОБА_2 було збільшено з 01.02.2009 в односторонньому порядку відсоткову ставку до 27,48% річних. Збільшення розміру відсоткової ставки проведено без згоди поручителя, що згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у звязку з наявністю рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 06.07.2011 про звернення стягнення на предмет застави автомобіль CHEVROLET AVEO шляхом продажу на прилюдних торгах для погашення заборгованості за кредитним договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 в розмірі 119 514,54 грн в рахунок наявного боргу, встановленого факту реалізації автомобіля, що був предметом застави, на погашення (чи часткове погашення) боргу за рахунок реалізації, банк вправі згідно ст. 625 ЦК України проводити нарахування 3 % річних на залишок заборгованості, якщо такий залишок є, і має право на стягнення різниці між реалізованим автомобілем та визначеною сумою боргу за рішенням суду. Представник позивача для зясування фактів продажу заставного автомобіля та суми погашення боргу за рахунок проданого ТЗ, інформації не надав, не заперечуючи продаж автомобіля кредитором у 2013 році, однак сума з реалізації предмета застави на погашення боргу позивачем не вносилась.

Разом з тим, на думку суду першої інстанції, аналізуючи умови договору сторін та зміст правових норм щодо позовної давності, а також наявність судового рішення апеляційної інстанції від 06.07.2011, банк вправі був з часу набрання цим рішенням законної сили (06.07.2011) нараховувати з 22.11.2010 (вказаної у рішенні апеляційного суду дати як період визначення суми боргу за позовом) по 06.07.2014 (а щодо неустойки до 06.07.2012) визначені законодавством нарахування. Посилання представника банку, що автомобіль був реалізований значно пізніше ніж рішення суду, тому позовна давність не пропущена, на переконання суду не є вірним, оскільки реалізація автомобіля (дату якої позивач не назвав як і суму погашення заборгованості з реалізації) не залежить від дій чи бездіяльності позичальника-заставодавця ОСОБА_2 Натомість позовна заява подана банком до суду 10.12.2014 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, в подальшому, як видно з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, вирішуючи питання застосування строку позовної давності щодо звернення позивача, суд першої інстанції, посилаючись на п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення", обмежився загальними твердженнями: при обґрунтованості позовних вимог можливості відмови у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову відмови у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосуванні наслідків пропуску позовної давності.

Оскаржуване судове рішення в цій частині не можна визнати законним і обгрунтованим, оскільки суд не вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а рішення містить суперечливі й нелогічні висновки щодо застосування позовної давності та/або недоведеності позову, що є неприпустимим, оскільки лише порушене право підлягає захисту, а позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Поза увагою суду першої інстанції залишились наступні положення закону та обставини справи.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 18.06.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CVIOAU00040013, за умовами якого він отримав кошти в сумі 94 565 грн, з яких 70 312 грн на споживчі цілі та 24 253 грн на сплату страхових платежів, під 16,08 % річних, із забезпеченням зобовязань за даним кредитним договором заставою нового автомобіля CHEVROLET AVEO.

Згідно пункту 7.1 цього договору банк надає кредитні кошти на строк з 18 червня 2007 року по 17 червня 2014 року включно.

26.09.2014 банк надіслав відповідачам повідомлення про сплату простроченої заборгованості на загальну суму 398 595,30 грн протягом 5 календарних днів, а у разі несплати простроченої заборгованості у вказаний строк, на підставі ст. 1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту у повному обсязі. Інших вимог про зміну строку виконання основного зобовязання матеріали справи не містять.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 06 липня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Чернівецької філії ПАТ «Приватбанк» про витребування майна (автомобіля) з чужого незаконного володіння відмовлено. Зустрічний позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 в розмірі 119 514,54 грн звернуто стягнення на заставлений автомобіль CHEVROLET AVEO, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом його продажу на прилюдних торгах. Згідно цього рішення заборгованість у розмірі 119 514,54 грн утворилась станом на 23.11.2010, вимог про повернення суми кредиту у повному обсязі банк не заявляв.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави, а саме автомобіль CHEVROLET AVEO, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 в розмірі 214 354,25 грн. Згідно цього рішення вказана сума заборгованості утворилась станом на 07.07.2012, строк виконання основного зобовязання банк не змінював.

Вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави, пред'явлена до звернення до суду з вимогою про виконання основного зобов'язання, визначається розміром виконання, на яке претендує заставодержатель за рахунок заставленого майна.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3, 4 ЦПК України).

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

З позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CVIOAU00040013 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 10 грудня 2014 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором за період з 18.06.2007 по 22.10.2014 виникла заборгованість у розмірі 385 356,20 грн, з яких заборгованість: по тілу кредиту 36797,69 грн, по відсотках 116 998,86 грн, комісії 5807,96 грн, пені 225 751,69 грн.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із того, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

Відповідно до ч. 2 ст. 589 ЦК України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 2.3.8 укладеного сторонами кредитного договору, за рахунок коштів, які надаються банку на погашення заборгованості позичальника, банк має право в першу чергу відшкодувати свої витрати, які виникли в звязку із сплатою наданих послуг, з метою реалізації прав банку за договорами застави, укладеними з метою забезпечення зобовязань позичальника за цим договором. До вказаних послуг належить доставка застави на місце зберігання, зберігання застави, послуги, повязані з реалізацією застави, представництво інтересів банку в суді.

Як видно із виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 18.06.2007 по 09.02.2016 по рахунку ОСОБА_2, 19.09.2013 проведена операція по реалізації заставного майна на суму 59 000 грн, з яких тією ж датою: погашено штраф в розмірі 27 901,40 грн, юридичні затрати по договору в сумі 3 197,20 грн та погашено заборгованість по кредитному договору № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 в розмірі 27 901,40 грн (а. с. 127-130).

Вказані кошти, отримані від реалізації заставленого автомобіля, у відповідності до п. п. 2.2.9, 3.3 кредитного договору направлені насамперед для відшкодування витрат банку, а також зі сплатою послуг, які надані за договором застави, а надалі в наступній послідовності пені, прострочених: комісії, винагороди, відсотків, заборгованості за кредитом; частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за кредитом. При цьому, остаточне погашення заборгованості за кредитом здійснюється не пізніше дати закінчення терміну користування кредитом, зазначеної в п. 7.1 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи не містять відомостей, що у звязку із задоволенням позовів ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави автомобіль CHEVROLET AVEO, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 повністю погашена.

Як видно із розрахунку заборгованості ОСОБА_2, 19 вересня 2013 року кошти від реалізації заставного автомобіля в сумі 27901,40 грн включені на погашення заборгованості за договором № CVIOAU00040013, внаслідок чого заборгованість за кредитом зменшилась із 48 590,52 (28.08.2013) до 20 689,12 (19.09.2013) (а. с. 6).

У разі звернення кредитодавця з позовом про стягнення кредитної заборгованості після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет застави суд першої інстанції повинен був з'ясувати питання про виконання такого судового рішення і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору, однак ураховуючи наведене вище, суд цього обовязку не дотримався.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що кошти з реалізації предмета застави на погашення боргу позивач не вносив, а також, що банк вправі був лише з часу ухвалення рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 06.07.2011 нараховувати з 22.11.2010 (дати у рішенні апеляційного суду як періоду визначення суми боргу) по 06.07.2014 (а щодо неустойки до 06.07.2012) визначені законодавством нарахування, натомість позов подано до суду 10.12.2014, є помилковими.

У звязку з чим, ураховуючи норми ч. 2 ст. 264, ч. 2 ст. 589, ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, підстав для висновку про відмову в задоволенні позову у звязку з пропущенням позовної давності немає, а позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 станом на 22.10.2014, а саме: 36 797,69 грн тіло кредиту; 116 998,86 грн відсотки за користування кредитом; 5 807,96 грн комісії за користування кредитом, є обґрунтованими.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості по пені, колегія суддів виходить із такого.

Згідно зі ст. 256 ЦК України особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Наведене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

17.04.2015 ОСОБА_2 звернувся з заявою про застосування строку позовної давності (а.с.53).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007, розмір пені за останні 12 місяців перед зверненням банку до суду становить 85 392,61 грн (226043,97 грн станом на 22.10.2014 - 140651,36 грн станом на 21.10.2013).

З огляду на викладене, розмір заборгованості з пені, що підлягає стягненню становить 85 392,61 грн.

Поряд із цим, правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог до поручителя, оскільки за умовами укладеного 18.06.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 договором поруки № CVIOAU00040013 поручитель відповідає за зобовязаннями позичальника, що виникли з кредитного договору, в т.ч. визначеною річною відсотковою ставкою 16,08%, при цьому сторони домовилися про те що зміни і доповнення до договору вносяться за згодою сторін.

Повідомленням позичальнику від 25.12.2008 ОСОБА_2 було збільшено з 01.02.2009 в односторонньому порядку відсоткову ставку до 27,48 % річних (а. с. 13), що також вбачається і з розрахунку боргу. Будь-яких повідомлень про збільшення відсоткової ставки ОСОБА_4 не надсилалось.

Умовами кредитного договору і договору поруки не передбачено згоди поручителя на зміну умов основного договору, в тому числі щодо відсоткової ставки, зокрема, можливості зміни розміру процентів за основним зобов'язанням, строків їх виплати, тощо, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.

Отже збільшення розміру відсоткової ставки було проведено без згоди поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки (постанова Верховного Суду України від 5 червня 2013 у справі № 6-43цс13).

З урахуванням наведеного, оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_4 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Однак, з огляду на вказані вище порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2, з присудженням судових витрат в силу ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2015 року в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CVIOAU00040013 від 18.06.2007 станом на 22.10.2014 в розмірі: 36 797,69 грн тіло кредиту; 116 998,86 грн відсотки за користування кредитом; 5 807,96 грн комісії за користування кредитом; 85 392,61 грн пені, а також 3 674,95 грн судового збору.

В решті рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

ОСОБА_5