АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Калиновського А.Б., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника - ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Євростандарт-М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до приватного підприємства «Євростандарт-М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду справи уточнювалися, позивач посилався на те, що 01 вересня 2010 року на підставі наказу № 50 він був прийнятий на роботу на посаду технолога до ПП «Євростандарт-М», про що було зроблено відповідний запис № 36 в трудовій книжці. 21 січня 2014 року він отримав трудову книжку від відповідача, в якій міститься запис № 41 від 01 жовтня 2013 року про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 6 від 01 жовтня 2013 року. Однак, він не писав жодних заяв про звільнення за власним бажанням, жодних наказів не отримував і дізнався про своє звільнення - 21 січня 2014 року. Отримавши трудову книжку, він виявив ще декілька записів в ній про прийняття та звільнення його з роботи за ст. 38 КЗпП України, про які раніше не знав, та жодної згоди на те не надавав. Зазначив, що йому було відомо лише про перший запис №36 від 01 вересня 2010 року. Також не було відомо про те, що відповідач документально звільняв його нібито за власним бажанням за весь час, поки він фактично працював. Жодного з тих разів не надавався наказ про звільнення та не видавалася йому трудова книжка, а підписи, які знаходяться в Книзі обліку трудових книжок відповідача є підробленими, так як він їх не ставив. Зазначав, що він фактично працював у відповідача починаючи з 01 вересня 2010 року до 24 березня 2013 року на посаді технолога, а з 25 березня 2013 року до моменту незаконного звільнення на посаді начальника ділянки, про що відповідач не зробив необхідних записів в трудовій книжці. Станом на 03 грудня 2013 року сума заборгованості по заробітній платі ПП «Євростандарт-М» перед ним складає 16 220 грн., а з урахуванням компенсації (індексу інфляції), яка підлягає стягненню, складає 27 718 грн. 61 коп. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 112 634 грн. 04 коп. Зазначив, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у розмір 10 000 грн., тому просив поновити строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення, визнати незаконними та скасувати наказ № 56 від 01 листопада 2010 року про звільнення за власним бажанням, наказ № 57 від 01 травня 2011 року про прийняття на посаду технологом до ПП «Євростандарт-М», наказ № 5 від 30 листопада 2012 року про звільнення за власним бажанням, наказ № 2 від 01 травня 2013 року про прийняття на посаду технологом до ПП «Євростандарт-М», наказ № 6 від 01 жовтня 2013 року про звільнення за власним бажанням, поновити його на роботі на посаді технолога в ПП «Євростандарт-М», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2014 року в сумі 112 634 грн. 04 коп., заборгованість по заробітній платі, з урахуванням компенсації (індексу інфляції) в розмірі 27 718 грн. 61 коп., зобовязати ПП «Євростандарт-М» внести зміни до його трудової книжки, шляхом виключення записів: № 37 від 01 листопада 2010 року про звільнення за власним бажанням; № 38 від 01 травня 2011 року про прийняття на посаду технолога; № 39 від 30 листопада 2012 року про звільнення за власним бажанням; № 40 від 01 травня 2013 року про прийняття на посаду технолога; №41 від 01 жовтня 2013 року про звільнення за власним бажанням; стягнути з ПП «Євростандарт-М» на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (т.1 а.с .145-150).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 представник - ОСОБА_3 просить рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року залишено без змін (т.1 а.с.202-206).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.41-44).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи згідно наказу № 50 від 01 вересня 2010 року ОСОБА_3 було прийнято на посаду технолога до ПП «Євростандарт-М» (т.1 а.с.48).

Згідно наказу № 56 від 01 листопада 2010 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01 листопада 2010 року (т.1 а.с.49).

Відповідно до наказу № 57 від 01 травня 2011 року позивача було прийнято на посаду технолога (т.1 а.с.50).

Згідно наказу № 5 від 30 листопада 2012 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (т1 а.с.51).

Відповідно до наказу № 2 від 01 травня 2013 року позивача було прийнято на посаду технолога до ПП «Євростандарт-М» (т.1 а.с.52).

Згідно наказу № 6-00000044 від 01 жовтня 2013 року було звільнено позивача за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (т.1 а.с. 53).

З наказу (розпорядження) ПП «Євростандарт-М» № 6-00000044 про припинення трудового договору (контракту) від 01 жовтня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, з наказом був ознайомлений 01 жовтня 2013 року (т.1 а.с. 53).

19 лютого 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся з письмовою заявою до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, про проведення перевірки ПП «Євростандарт-М» щодо факту порушення останнім вимог законодавства про працю, а саме: невідповідність ведення кадрової документації записам про строки прийому та звільнення його з підприємства, невідповідність запису про посаду з урахуванням виконаної роботи, невиплата заробітної плати за період роботи та відсутність перерахування внесків до Пенсійного фонду України (т.1 а.с. 23 25).

Згідно акту перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 04-01-18/168 встановлено, що згідно наказу від 01 травня 2013 року № 2 ОСОБА_3 було прийнято до ПП «Євростандарт-М» на посаду технолога, а згідно наказу від 01 жовтня 2013 року № 6-00000044 звільнено за ст. 38 КЗпП України.

Також перевіркою було виявлено порушення ч. 1 ст. 116 та ст. 117 КЗпП України в частині невиплати при звільненні ОСОБА_3 матеріальної компенсації за дні невикористаної відпустки за період роботи з 01 травня 2013 року по 27 вересня 2013 року та п. 2.5 гл. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, в якому визначено, що із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобовязаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (т.1 а.с. 61-72) .

За вищезазначені порушення трудового законодавства на посадових осіб відповідача було накладено дисциплінарне стягнення на підставі ст.ст.147 149 КЗпП України (т.1 а.с. 72, 73).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, та позивачем було пропущено строк позовної давності, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вважаючи, що його права порушено, позивач звернувся із позовом до суду на підставі вказаних вище норм та просив поновити, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк у справах про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обовязки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно наказу № 50 від 01 вересня 2010 року ОСОБА_3 було прийнято на посаду технолога до ПП «Євростандарт-М» (т.1 а.с.48).

Згідно наказу № 56 від 01 листопада 2010 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01 листопада 2010 року (т.1 а.с.49).

Відповідно до копії наказу № 57 від 01 травня 2011 року позивача було прийнято на посаду технолога (т.1 а.с.50).

Згідно наказу № 5 від 30 листопада 2012 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (т1 а.с.51).

Відповідно до наказу № 2 від 01 травня 2013 року позивача було прийнято на посаду технолога до ПП «Євростандарт-М» (т.1 а.с.52).

Згідно наказу № 6-00000044 від 01 жовтня 2013 року було звільнено позивача за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (т.1 а.с. 53).

З наказу (розпорядження) ПП «Євростандарт-М» № 6-00000044 про припинення трудового договору (контракту) від 01 жовтня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, з наказом був ознайомлений 01 жовтня 2013 року (т.1 а.с. 53).

19 лютого 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся з письмовою заявою до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області про проведення перевірки ПП «Євростандарт-М» щодо факту порушення останнім вимог законодавства про працю (т.1 а.с. 23 25).

Згідно акту перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 04-01-18/168 встановлено, що згідно наказу від 01 травня 2013 року № 2 ОСОБА_3 було прийнято до ПП «Євростандарт-М» на посаду технолога, а згідно наказу від 01 жовтня 2013 року № 6-00000044 звільнено за ст. 38 КЗпП України. Крім того, перевіркою було виявлено порушення ч. 1 ст. 116 та ст. 117 КЗпП України в частині невиплати при звільненні ОСОБА_3 матеріальної компенсації за дні невикористаної відпустки за період роботи з 01 травня 2013 року по 27 вересня 2013 року та п. 2.5 гл. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, в якому визначено, що із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобовязаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (т.1 а.с. 61-72) .

В акті перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області № 04-01-18/168 встановлено порушення п. 2.5 гл. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року 58, а саме, відсутність підпису працівника в особистій картці про ознайомлення із внесенням запису до трудової книжки про прийняття на посаду технолога на підставі наказу від 01 травня 2013 року № 2 (т.1 а.с. 70).

Відповідно до відомості на виплату грошей №11 за жовтень 2013 року позивач ОСОБА_3 отримав компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 321 грн. 23 коп. ( т.1 а.с.59, 60).

Позивач, звернувшись до суду із вищевказаними позовними вимогами, посилався на те, що він заяв про свої звільнення з роботи за ст.38 КЗпП України та прийняття на роботу взагалі не писав, про ознайомлення з наказами про своє звільнення та отримання трудової книжки не розписувався.

Слід зазначити, в матеріалах справи відсутні оригінали або копії заяв ОСОБА_3 про його звільнення з ПП «Євростандарт-М» які відбулися 01 листопада 2010 року на підставі наказу про звільнення № 56, 30 листопада 2012 року на підставі наказу про звільнення №5 та 01 жовтня 2013 року на підставі наказу про звільнення № 6-00000044.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що не має можливості надати суду заяви позивача про його прийняття та звільнення з роботи (ні їх копії, ні їх оригінали), також не може надати суду оригінали оскаржуваних наказів про звільнення та оригінали наказів про прийняття позивача на роботу, не може надати суду для огляду оригінал Книги обліку руху трудових книжок та вкладишів до них у звязку з їх відсутністю у відповідача, посилаючись на те, що в матеріалах справи міститься довідка Ленінського РВ ДМУ ГУМВС Україні в Дніпропетровській області від 05 липня 2014 року, в якій зазначено, що 01 липня 2014 року до Ленінського РВДМУ надійшла заява від директора ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_4 про викрадення ОСОБА_3 в період часу з 02 жовтня 2013 року до 20 лютого 2014 року, зокрема, наказів про прийом на роботу та звільнення, заяв про прийом та звільнення з роботи, книги обліку руху трудових книжок та інше. Заява внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2014 року кримінальне провадження № 0002394 (т.1 а.с. 102).

На даний час кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування, проводяться заходи щодо встановлення місця знаходження викраденого та ОСОБА_3 (т.2 а.с. 97, 98).

Та вищевказаний документ не є належним та допустимим доказом в розумінні статей 58 та 59 ЦПК України, що підтверджує відсутність вини роботодавця у порушенні трудових прав працівника.

Таким чином, враховуючи, що у трудових правовідносинах, з урахуванням суті позовних вимог, виконання трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник, матеріалами справи підтверджуюєтья факт порушення відповідачем ПП «Євростандарт-М» трудових прав позивача ОСОБА_3, оскільки відповідачем не доведено правомірність винесення оскаржуваних наказів та звільнення позивача.

Однак, слід зазначити, позивач, звернувшись до суду із вищевказаними позовними вимогами 07 жовтня 2014 року вказав в своїй, позовній заяві, уточнюючій позовній заяві, що трудову книжку з відповідними записами він отримав 21 січня 2014 року, після чого на початку травня 2014 року він звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою про захист його порушених трудових прав, та в подальшому сам подав заяву про залишення його позову без розгляду, про що Ленінським районним судом м.Дніпропетровська 23 вересня 2014 року було постановлено відповідну ухвалу про залишення його позову без розгляду. Позивач вказав, що причина пропуску ним строку на звернення до суду із вищевказаними позовними вимогами є поважною. (т.1 а.с. 2-9, 312-140).

Отже, отримавши трудову книжку 21 січня 2014 року та достеменно знаючи, про порушення свого права саме з цього часу, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 07 жовтня 2014 року, тобто з пропуском строків для вирішення трудових спорів, визначених ст.233 КЗпП України, в частині 1 якої передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду - в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний трок з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Будь-яких належних доказів на підтвердження поважності пропуску зазначеного строку позовної давності позивачем суду надано не було.

Посилання позивача на сімейні обставини, відсутність належної правової допомоги не може вважатися поважними причинами пропуску строку позовної давності позивачем.

Посилання на переривання строку позовної давності у звязку із залишенням позовних вимог позивача за його заявою про залишення позову без розгляду ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська 23 вересня 2014 року є безпідставними.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПП «Євростандарт-М» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання внести зміни до трудової книжки повинно бути відмовлено у звязку з пропуском строку позовної давності, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі, з урахуванням індексу інфляції, в загальному розмірі 27 718 грн. 16 коп. слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Стаття 237 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Позивач працював на посаді технолога ПП «Євростандарт-М» та отримував заробітну плату, відповідно до посадового окладу (т.2 а.с.85, 102, 103).

ПП «Євростандарт-М» було надано суду відомості на виплату грошей ОСОБА_3 за 2013 рік, податкові розрахунки за 2013 рік (т.1 а.с.54-60, 121-126).

З довідки ПП «Євростандарт-М» вбачається, що станом на 07 квітня 2015 року заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку перед ОСОБА_3 відсутня (т.1 а.с.120).

Позивачем було надано суду власний розрахунок за виконану роботу з ОСОБА_3, в якому зазначено: на 01 жовтня 2013 року заборгованість становила 31 220 грн. 03 листопада 2013 року було виплачено 15 000 грн. Залишок боргу по заробітній платі становить 16 220 грн. дата вказана - 03 грудня 2013 року Розрахунок підписано директором ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_5 (т.1 а.с.104).

Позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість по заробітній платі, з урахуванням індексу інфляції, в загальному розмірі 27 718 грн. 61 коп. (т.1 а.с.132-140).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник ОСОБА_3 пояснив, що сума заборгованості за виконану роботу з ОСОБА_3, вказана у складеному самим позивачем ОСОБА_3 розрахунку в розмірі 16 220 грн. - це є неофіційна заробітна плата ОСОБА_3, що мала виплачувалася йому за усною домовленістю з директором підприємства за виконану з ним роботу.

В письмовому вигляді договір між ПП «Євростандарт-М» та ОСОБА_3 щодо виконання з останнім робіт не укладався.

З матеріалів справи вбачається, заборгованість з виплати офіційної заробітної плати ОСОБА_3, відповідно до посадового окладу, що працював на посаді технолога ПП «Євростандарт-М», відсутня.

Враховуючи вищенаведене у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди повинно бути відмовлено.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_2 представника - ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПП «Євростандарт-М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Євростандарт-М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного підприємства «Євростандарт-М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів

Головуючий судя

Судді