Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Южненської міської ради Одеської області, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визначити місце проживання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком, мотивуючи це тим, що після розірвання шлюбу відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні їх дитини, яка фактично проживає з ним, він самостійно без участі відповідачки тривалий час виховує доньку.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 01 березня 2016 року позов задоволено. Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з частинами 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі − Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Судом установлено, що з 18 жовтня 2008 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4, який 06 липня 2011 року був розірваний рішенням Южного міського суду Одеської області. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Протягом 2015 року мати дитини - ОСОБА_4 притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 184 КУпАП за ухилення від передбачених законодавством обов'язків щодо малолітньої ОСОБА_5, представниками органів місцевого самоврядування з відповідачкою неодноразово проводились бесіди щодо належного виконання батьківських обов'язків.

Відповідно до акта обстеження житлових умов від 25 листопада 2015 року у будинку АДРЕСА_2, де проживає батько дитини ОСОБА_3, є окрема кімната для доньки ОСОБА_6, створені належні умови для її проживання та розвитку.

Згідно з актом обстеження житлових умов від 25 листопада 2015 року в квартирі АДРЕСА_1, де проживає мати дитини ОСОБА_4, відсутні належні умови для проживання і повноцінного розвитку доньки, відповідачка проживає та веде спільне господарство з іншим чоловіком - ОСОБА_7 Крім того, у зазначеній квартирі, яка є однокімнатною, проживає чотири особи.

Відповідно до характеристики, наданої на випускницю групи № 1 дитячого садка № 3 «Райдуга» комбінованого типу» у м. Южне Одеської області ОСОБА_5, за час відвідування дитиною закладу протягом 2014 року мати батьківські збори жодного разу не відвідувала, іноді приводила дитину, яка була неохайно вдягнута та в брудному одязі, на відміну від того, коли приходила із батьком, декілька разів педагоги закладу відчували від ОСОБА_4 легкий запах алкоголю.

Згідно з довідкою Южненського НВК ім. В.Чорновола від 07 грудня 2015 року ОСОБА_5 є ученицею 1-А класу, вихованням дитини займається батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_4 жодного разу до школи не приходила.

Також судом установлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, тривалий час проживає разом із батьком по АДРЕСА_2.

Комісія з питань захисту дитини виконавчого комітету Южненської міської ради рекомендувала визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 разом із батьком ОСОБА_3

Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання дитини з батьком ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із інтересів дитини, врахував конкретні обставини, переваги батька в побутово-матеріальному забезпеченні, та, вийшовши за межі наявності пріоритету проживання дитини з матір'ю, взяв до уваги ставлення сторін до виконання батьківських обов'язків і ставлення дитини до кожного з батьків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки між батьками відсутній спір з цього приводу.

Однак вищезазначений висновок суду апеляційної інстанції не відповідає нормам матеріального права та суперечить фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що проживання доньки разом із ним відповідає інтересам останньої, а перебування дитини в сім'ї відповідачки негативно впливає на її виховання та здоров'я та просив визначити місце проживання малолітньої доньки разом із ним, що свідчить про наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини.

Апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_4 не проживає разом із донькою ОСОБА_5 та не має належних умов для проживання останньої, відмовив у позові, пославшись на те, що спір щодо місяця проживання між сторонами відсутній.

Зокрема, суд виходив із того, що вказані вище вимоги позивачем заявлені передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини.

Суд зазначив, що після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини мати дитини, хоча й не визнавала заявлені до неї в судовому порядку вимоги, але при цьому в установленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом у межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом із нею, не зверталася і не звернулася на час перегляду рішення районного суду в апеляційній інстанції.

Разом із тим, відсутність зустрічного позову про витребування дитини під час розгляду справи про визначення місця проживання дитини не може бути доказом відсутності спору між батьками про з цього приводу. Право звертатися з заявою до органу опіки та піклування або з позовом до суду має кожен з батьків, а не лише той, із ким дитина на день подачі заяви до суду не проживає.

Про наявність спору про місце проживання дитини свідчать і ті обставини, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка доводила свою спроможність як матері, яка бажає, щоб дитина проживала разом із з нею.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, в якій ОСОБА_4 не погоджувалась із тим, що місце проживання доньки визначено разом із батьком, також посилалась на згадані вище обставини.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, висновків по суті спору і доводам апеляційної скарги не зробив та не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик