Номер провадження: 22-ц/785/8151/16
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Драгомерецького М.М.

-- Бабія А.П.

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 (діючого в інтересах ОСОБА_3) на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року,-

встановила:

Позивач ОСОБА_3 02.09.2015 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, в якій просив суд визнати недійсною умови додаткової угоди №1 від 14.01.2010 року до Кредитного договору з фізичною особою №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» та ОСОБА_3, зазначену в п.7.1, який стосується визначення місця розгляду спорів за договором Постійно діючим третейським судом Асоціації українських банків згідно з регламентом даного третейського суду.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого в подальшому є ПАТ «Фідобанк» було укладено кредитний договір (договір споживчого кредиту) №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року, додаткова угода №1 від 14.01.2010 року до кредитного договору, відповідно до якого відповідач надав йому кошти у розмірі 539 000,00 доларів США на придбання житла на вторинному ринку.

Строк дії договору сторонами був встановлений до 09.04.2027р. Процентна ставка за користуванням кредиту складає 12% річних. З метою забезпечення вимог вищевказаного кредитного договору між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір від 10.04.2007р, предметом якого було нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яка в цілому складається з п'яти житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 242,7 кв.м., в тому числі житловою площею 170,1 кв.м.

У пункті 10.1.1 договору, та п.7.1. додаткової угоди №1 від14.01.2010 року до кредитного договору, відповідач зазначив третейське застереження про те, що всі спори, розбіжності та вимоги які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом даного третейського суду.

Позивач вважав, що вищевказане третейське застереження обмежує його права як споживача, порушує принцип рівності сторін за договором між ним та банком, не відповідає вимогам законодавства України.

Позивач також зазначив, що третейська угода, на яку сторони посилалися у договорі, є недійсною з підстав: третейське застереження не включає всіх умов необхідних для розгляду спору; договір про надання кредиту є договором публічного типу, а це означає, що пункт, що містить третейську угоду, був доданий відповідачем за своєю ініціативою, без права позивача вносити пропозиції про зміст даного пункту, тобто при укладанні договору, що містить такий пункт, волевиявлення позивача не було вільним з причини відсутності інформації про третейську угоду і не відповідало його волі.

Також позивач в обґрунтування недійсності умови кредитного договору посилався на те, що Законом України від 3 лютого 2011 року № 2983-VІ "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набув чинності 12 березня 2011 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Фідобанк» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Під час минулих судових засіданнях, представник відповідача неодноразово надавав до суду письмові заперечення проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими, а також надав до суду заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсною умови додаткової угоди залишений без задоволення.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 квітня 2007 року між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж» (правонаступник ВАТ «АКБ «Престиж» - ПАТ «Ерсте Банк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №014/1581/74/01881, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 539000,00 доларів США на придбання житла на вторинному ринку. Строк дії договору сторонами був встановлений до 09.04.2027р. Процентна ставка за користуванням кредиту складає 12% річних.

14 січня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору з фізичною особою №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року.

Відповідно до п.7.1 додаткової угода №1 від 14.01.2010 року до кредитного договору з фізичною особою №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року, сторони домовилися, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні кредитного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього підлягають, за вибором позивача, розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом даного третейського суду. Формування складу третейського суду в постійно діючому Третейському суді при асоціації українських банків здійснюється в порядку, встановленому регламентом даного третейського суду.

Позивач вважаючи вищевказаний пункт недійсним посилався на те, що Законом України від 3 лютого 2011 року № 2983-VІ "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Частиною першою ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до положень ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно положень ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків передбачених законом.

Законом України від 03.02.2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набрав чинності 12.03.2011 року.

Отже, на час укладення кредитного договору №014/1581/74/01881 - 10.04.2007 року та Додаткової угоди №1 до вказаного кредитного договору - 14.01.2010 року, Закон України «Про третейські суди» не передбачав обмежень щодо підвідомчості третейським судам спорів щодо розгляду справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

При таких обставинах, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що не має правових підстав для визнання недійним п. 7.1 додаткової угоди №1 від 14.01.2010 року до кредитного договору з фізичною особою № 014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року, оскільки на час її укладення вказаний пункт щодо третейського застереження не суперечив вимогам щодо підвідомчості спорів третейським судам.

Крім того позивач у позові посилався на те, що відповідачем при внесені до додаткової угоди третейського застереження були порушені його права як споживача банківських послуг, що є порушенням Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 4 - відносно порушення права на захист прав споживача банківських послуг державою, у тому числі судом і іншими уповноваженими органами державній владі. Третейський суд не входить до числа уповноважених органів державної влади; ч.1 ст.15 - відносно ненадання інформації про послуги третейського суду (зокрема ненаданням регламенту третейського суду), вартість послуг третейського суду у вигляді сум третейського збору і гонорару третейських суддів; ч.1 ст.17 - відносно встановлення обмеження прав споживача на судовий захист; ч.1 та ч.2 ст.18 - відносно встановлення несправедливих умов третейської угоди, яка встановлює істотний дисбаланс прав на користь Банку; ч.2 ст.19 - відносно недобросовісної підприємницької практики, що виразилася у введенні позивача в оману шляхом умовчання про наслідки споживача банківських послуг відносно наявності потреби в послугах третейського суду, від послуг якого, за наявності інформації про ці послуги, споживач ба від них відмовився.

Згідно з п. 1,4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про третейські суди», ст. 17 ЦПК України юридичні чи фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 року у справі № 1-рп/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. сьомого, одинадцятого ст. 2, ст. 3, п. 9 ст. 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) встановлено, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Одним із способів реалізації права кожного будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абз. перший п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 р. за № 3-рп/2004).

Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»).

З метою забезпечення реалізації зазначених положень Кодексів, керуючись п. 3 ч.1 ст. 85 Конституції України, Верховна Рада України прийняла Закон України «Про третейські суди», який регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абз. сьомому ст. 2, ст. 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України.

Укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав (Ухвала ВСУ від 21.10.2010 р.).

Крім того, згідно ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець (послуг) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист споживачів» - споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Згідно з ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист споживачів» - якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Стороною позивача не надано будь-яких переконливих доказів на підтвердження того, що оскаржуване ним третейське застереження, викладене в п. 10.1.1 кредитного договору №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року та п. 7.1 додаткової угоди №1 від 17.03.2010 року до вказаного кредитного договору, суперечать принципу добросовісності, що їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Поряд з тим, зазначені застереження в рівній мірі стосуються як позивача, так і відповідача, без будь-яких виключень. Крім того зазначене третейське застереження не порушує права позивача як громадянина та споживача на судовий захист.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що його волевиявлення було не вільним і не відповідало його внутрішній волі під час укладення додаткової угоди №1 від 17.03.2010 року до кредитного договору з фізичною особою №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року, так і доказів на підтвердження того, що він не був ознайомлений з викладеними пунктами у вищевказаній укладеній додатковій угоді.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

При таких даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсною умови додаткової угоди № 1 від 14.01.2010 року до Кредитного договору з фізичною особою №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» та ОСОБА_3, зазначену в п.7.1, який стосується визначення місця розгляду спорів за договором Постійно діючим третейським судом Асоціації українських банків згідно з регламентом даного третейського суду.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача надана до суду заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши при цьому, що п. 11.3 кредитного договору №014/1581/74/01881 від 10.04.2007 року передбачено, що до правовідносин, пов'язаних з укладанням договору застосовується позовна давність тривалістю у три роки.(а.с.37)

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача вважає, що позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання недійсною умови кредитного договору, оскільки про існування такої умови він знав з моменту підписання кредитного договору 10.04.2007 року. Також позивачем 14.01.2010 року було підписано Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, оригінали яких були отримані ОСОБА_3

Відповідно до ст. 256 та ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4 та ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Таким чином матеріалами справи підтверджується те, що позивач пропустив строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що також є підставою ля відмову у задоволенні позовних вимог.

Аналогічна правова позиція визначена і в ухвалі Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при поверненні позовної заяви не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 (діючого в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.А. Станкевич

М.М. Драгомерецький

А.П. Бабій