Справа № 530/1018/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
05.12.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків справу за позовом
ОСОБА_1 селищної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з індивідуального житлового будинку та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 селищної ради Зіньківського району Полтавської області, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок,-
Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 селищної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з індивідуального житлового будинку та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 селищної ради Зіньківського району Полтавської області, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок.
В судове засідання позивач по зустрічній позовоній заяві відповідач ОСОБА_1 селищна рада не з»явилася, про причини неявки не повідомили.
Відповідач ОСОБА_2 направив до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі по зустрічній позовній заяві і просить розгляд справи провести без його участі.
Відповідачка, а по зутрічній позовній заяві позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилася, але направила до суду заяву про розгляд справи без її присутності.
Представник ОСОБА_3, ОСОБА_5, підтримав заявлені в зустрічному позові позовні вимоги та заперечував протии задоволення позовних вимог по перевісного позову.
Суд, зачитавши заяву позивача, яка підтримали свої позовні вимоги та не визнала зустрічні позовні вимоги, відповідача по первісному позову та позивачку по зустрічному позову, ОСОБА_3, яка не визнала позовні вимоги по первісному позову та підтримала заявлені вимоги по зустрічному позову, відповідача по зустрічному позову, ОСОБА_4, який визнав позовні вимоги по зустрічному позовову, зачитавши заяву відповідача по первісному позову та третьої особи без самостійних вимог по зустрічному позову, ОСОБА_2, який не визнав позовні вимоги по первісному позову та не заперечував проти задоволення вимог зустрічного позову та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги по первісному позову не обґрунтовані і такі, що не підлягають задоволенню, а позовні вимоги зустрічного позову обгрунтовані та підлягають частковому задоволенню.
У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.
Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.
Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .
Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.
Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
В позовній заяві ОСОБА_1 селищна рада Зіньківського району Полтавської області зазначає, що неодноразово усно вимагали відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити приміщення, оскільки будинок знаходиться на балансі селищної ради.
Відповідачі, по первісному позову не сплачують ніяких комунальних платежів, «проведеннню ремонту будинку не надають», участі у веденні підсобного господарства не беруть, займають приміщення самоправно.
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2010 року (суддяМ.Г.Герасименко) по цивільній справі №2-1246/10 за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту купівлі-продажу таким, що відбувся, позов був задоволений. Ухвала (рішення) апеляційного суду Полтавської області від 03.11.2015 року по справі №2-1246-10 за позовом (скаргою, заявою) ОСОБА_3 про встановлення факту договору купівлі-продажу таким, що відбувся набрала законної сили і не була оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

07 вересня 2015 року до ОСОБА_1 селищної ради із заявою про отримання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000га за адресою: село Діброва, вул. Лісова 8, Зіньківського району, Полтавської області звернулася гр.. ОСОБА_3. У документах надавалася ксерокопія технічного паспорта на житловий будинок від 14 серпня 2015 року, на останньому листку якого зазначено «Будинок літ. «А-1», Навіс літ. «Б» не зареєстрований в Департаменті ДАБІ у Полтавській області як обєкт закінченого будівництва. Інженер підпис ОСОБА_6 14.08.2015р.» (Додаток на 8 арк.)

Так згідно рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради №614 від 18 грудня 1996 року ОСОБА_7 було надано земельну ділянку загальною площею 0,10 га в селі Діброва для індивідуального дачного будівництва (Додаток на 1 арк.). Однак ОСОБА_7 не замовляв технічну документацію із землеустрою та право власності на земельну ділянку не реєстрував. Відповідно до діючого земельного законодавства у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю, (п. 1, 2 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. № 2768-111). Станом на 1996 рік, відповідно до п. 1, 2 ст. З Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. № 561 -XII власність на землю в Україні мала такі форми: державну, колективну, приватну. Розпоряджалися землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передавали землі у власність або надавали у користування та вилучали їх. П. 1 ст. 4 цього кодексу говорить про те, що у державній власності перебували всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність, а серед суб'єктів права державної власності на землю були і обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебували в загальнодержавній власності. В довідці №1005 від 31.01.2016 року за підписами селищного голови ОСОБА_8 та спеціаліста по земельним питанням ОСОБА_9 з прикладенням печатки значиться, що згідно земельно-шнурової документації том 4, ОСОБА_1 селищної ради облікується земельна ділянка загальною площею 0,10га в селі Діброва, яка раніше була надана у користування ОСОБА_7, не приватизована і відноситься до земель комунальної власності (Додаток-довідка з викопіюванням на 2 арк). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб'єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Такий висновок випливає з положень статей 13. 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК, статей 2, 8, 133 Господарського кодексу України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК, якими врегульовано порядок розпорядження землею.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права, встановленому порядку.

Так, згідно з ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони побудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Спірний майновий комплекс - житловий будинок з господарськими спорудами ніколи не був у власності жодної особи, бо був - незавершеним будівництвом. Був збудований ОСОБА_7 на земельній ділянці, яка була відведена для цієї мети станом на 2001 рік - рік побудови згідно технічного паспорта, тобто за наявності у забудовника правових підстав для користування земельною ділянкою. Збудовано житловий будинок з господарськими спорудами згідно документів, які дають право виконувати будівельні роботи, а саме дозволу на виконання будівельних робіт. Збудовано все згідно проекту. Збудовані об'єкти без істотних порушеннями будівельних норм і правил: з додержанням архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил. Раніше дозвіл надавався ОСОБА_7, згідно рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради №614 від 18 грудня 1996 року. ОСОБА_7 було надано 0,10 га в селі Діброва для індивідуального дачного будівництва. В земельно-шнуровій документації ОСОБА_1 селищної ради дана земельна ділянка виділялася в користування тільки ОСОБА_7. Гр. ОСОБА_3 звернулася за дозволом до ОСОБА_1 селищної ради про узаконення свого землекористування в період 2015-2016 років. До цього жодних звернень від гр. ОСОБА_3 чи іншої особи стосовно землекористування даною земельною ділянкою в період 1998-2015 роки до селищної ради не було.

Позивач по первісному позову вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тому, нерухоме майно за цією адресою не є власністю ОСОБА_3, а звідси випливає, що на законних підставах воно не може бути зареєстроване за даною громадянкою. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника земельної ділянки - територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради Зіньківського району суд може визнати за ним (власником) право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на земельній ділянці держземфонду, якщо це не порушує прав інших осіб.

ОСОБА_3 повинна була звернутися до ОСОБА_1 селищної ради про надання земельної ділянки під будівництво, а не звертатися до суду про визнання права власності на будівельні матеріали.

В судовому засіданні встановлено, що в квітні місяці 2001 року ОСОБА_3 у громадянина ОСОБА_7 на підставі усної угоди було придбано незавершене будівництво індивідуального житлового будинку в с. Діброва по вул.Лісова,8, Зіньківського району Полтавської області.

Письмовий договір між ними не укладався оскільки будівництво не було завершене і вони фактично уклали усний договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, які на час продажу були внесені в збудований фундамент, цегляні стіни та дах будинку.

На підтвердження укладеного договору купівлі-продажу ОСОБА_7 передав ОСОБА_3 оригінали документів на забудову земельної ділянки, яка була отримана ним в користування на підставі рішення ОСОБА_1 селищної ради № 614 від 18.12.1996 року. В лютому 2002 року ОСОБА_7 помер.

Тривалий час ОСОБА_3 не могла знайти його спадкоємців щоб урегулювати правовідносини по укладеному договору купівлі-продажу незавершеного будівництва.

Тільки в 2010 році вона змогла відшукати брата ОСОБА_7 - ОСОБА_4, який являється єдиним спадкоємцем спадкового майна померлого і був зацікавленою особою у справі в суді першої інстанції.

За цих обставин для легалізації договору купівлі-продажу незавершеного будівництва ОСОБА_3 змушена була звернутися до Зіньківського районного суду із заявою для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу будівельних матеріалів.

У відповідності до ст.ст. 316, 317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб на власний розсуд.

Саме ці права власника були реалізовані ОСОБА_7 при укладенні договору купівлі- продажу незавершеного будівництва в 2001 році за його життя.

Ці обставини підтвердив письмово заявою від 01.07.2010 року до Зіньківського районного суду брат ОСОБА_7- ОСОБА_4, що йому відомо про продаж будівельних матеріалів вкладених в незавершене будівництво ОСОБА_3, що він не має ніяких претензій до цієї будівлі.

Саме ОСОБА_7 був власником незавершеного будівництва, який для його здійснення вклав будівельні матеріали. Його право власності на будівельні матеріали вкладені в незавершене будівництво ніким оспорено не було.

В підтвердження укладення між ними договору купівлі-продажу незавершеного будівництва ОСОБА_3 має оригінали документів на відведення земельної ділянки під будівництво, свідоцтво на забудову земельної ділянки та план забудови, дозвіл на проведення будівельних робіт №29 від 6.06.1999 року, технічний паспорт типового робочого проекту будівлі, акт виносу земельної ділянки в натурі на місцевості, рішення №614 від 01.12.1996 року виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради на виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво ОСОБА_7 (а.с.46-50, 52-57) .

Таким чином будівництво будинку в с.Діброва ОСОБА_7 розпочав та провів на законних правових підставах у відповідності до діючого на той час законодавства України, а тому воно не являється самочинним будівництвом і має статус незавершеного будівництва власником якого при укладенні договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 являвся ОСОБА_7.

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 8 по вулиці Лісовій в селі Діброва Зіньківського району, Полтавської області, виготовленого на замовлення ОСОБА_3 станом на 14.08.2015 року цифрами та літерами позначено: А-1 житловий будинок; Б навіс; №1 ворота огорожі; №2 ворота огорожі; № 3 огорожа (а.с.37-43).

На час завершення будівництва житлового будинку державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року.

Вказана інструкція, як нормативний акт передбачала державну реєстрацію саме будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з п.2.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо).

Відповідно до довідки Зіньківського РС ГУ ДСНС він не заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно в с.Діброва вул..Лісова,8, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.60).

Сектор містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зіньківської РДА також не заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно в с.Діброва вул..Лісова,8, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.86).

Аналогічна довідка мається і від Управління держспоживслужби в Зіньківському районі (а.с.61).

Опішняська селищна рада не мала і не має ніякого відношення до власності ОСОБА_7, як незавершеного будівництва. З часом: ОСОБА_3 завершила добудову будинку в с.Діброва та виготовила технічний паспорт на завершене будівництво. Після чого звернулась із заявою до ОСОБА_1 седищної ради для надання земельної ділянки під завершене будівництво.

У відповідь замість рішення про виділення земельної ділянки під завершене будівництво ОСОБА_3 отримала апеляційну скаргу на рішення 3іньківського районного суду від 01 грудня 2010 року у справі №2-1246/10 за яким її було визнано власником будівельних матеріалів незавершеного будівництва ОСОБА_7.

Апеляційним судом рішення Зіньківського районного суду від 01 грудня 2010 року у справі №2-1246/10 було скасоване.

Після цього, не отримавши рішення ОСОБА_1 селищної ради на першу заяву про виділення земельної ділянки ОСОБА_3 повторно звернулась із заявою про виділення земельної ділянки під уже завершене будівництво так як у відповідності до ст. 121 ЗК України вона як громадянка України має право на виділення земельної ділянки в межах визначених цією статтею. Більше того земельна ділянка не обтяжена і використовується за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку.

З відповіді, що надійшла з ОСОБА_1 селищної ради ОСОБА_3 стало відомо, що рішення за її заявою не прийняте оскільки в Зіньківському районному суді розглядається цивільна справа про виселення її з будинку по вул.. Лісній,8 в с. Діброва, Зіньківського району, Полтавської області.

Таким чином посадовими особами ОСОБА_1 селищної ради грубо порушуються права ОСОБА_3 передбачені ст. 121 ЗК України як громадянина України на виділення вільної земельної ділянки для індивідуального будівництва.

З позовної заяви ОСОБА_1 селищної ради слідує, що будинок по вул.Лісній,8 взятий на баланс ОСОБА_1 селищної ради, і вона є власником будинку.

ОСОБА_3 вдалося з»ясувати, що єдиною особою, яка перебувала в родинних відносинах з ОСОБА_7 є його брат ОСОБА_4 Архипович-13.08.1955 року народження. Дані обставини підтверджуються довідкою виконавчого комітету Кримненської сільського ради Старовижівського району Волинської області №408 від 18.03.2016 року.

При постановленні на баланс ОСОБА_1 селищної ради будинку мали б бути поставлені до відома ОСОБА_3 як особа, що за власний кошт завершила будівництво будинку і має право на будівельні матеріали вкладені в це будівництво та брат ОСОБА_7 ОСОБА_4, як спадкоємець цього майна.

Таких дій посадові особи ОСОБА_1 селищної ради не вчинили та не поставили до відома ні ОСОБА_3 ні ОСОБА_4.

Як вказав в судовому засіданні представник позивача по зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 «інакше як «рейдерством» дії посадових осіб ОСОБА_1 селищної ради що вилилися в умотивування позовної заяви назвати не можна».

Тим більше, що до позовної заяви не додано, жодного письмового доказу цих обставин.

Окрім того до позовної заяви додану квитанцію про сплату судового збору гр..ОСОБА_10, а не ОСОБА_1 селищною радою (а.с.1), яка є державним органом і всі перерахування коштів повинна здійснювати через казначейство.

Також в матеріалах справи мається довіреність ОСОБА_1 селищної ради на ОСОБА_10 представляти інтереси, але клопотання про її залучення в якості представника по даній справі, та в самій позовній заяві по первісному позову (а.с.2) від позивача не надходило.

Таким чином умотивування позовної заяви ОСОБА_1 селищною радою, як власника будинку з господарськими спорудами 2001 року побудови за адресою с.Діброва, вул Лісова,8 Зіньківського району Полтавської області не підлягають задоволенню оскільки не ґрунтуються на правових вимогах цивільного та цивільно-процесуального кодексів України оскільки не підтверджені права цієї юридичної особи як власника будівлі і тим більше, що обєкти нерухомого майна набувають власника тільки з часу внесення (реєстрації) їх в єдиному реєстрі майнових прав.

Оскільки ОСОБА_1 селищна рада не умотивувала доказами право власності на будинок що є предметом позову вона не може бути належним позивачем у справі а ОСОБА_3 не може створювати перешкоди їй як власнику будинку.

У відповідності до ст. 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Слідуючи умотивуванням позовної заяви набуття права власності на будинок по вул.Лісова.8 були здійснені з порушенням вимог ст.331 ЦК України як на обєкт новоствореного будівництва.

Відсутність будь яких, доказів права власності на будинок по вул.Лісова,8 не може порушувати її права як власника за захистом яких вона звернулась до суду, а тому норми матеріального права передбачені ст,386, 391 ЦК України, на які посилається позивач, по первісному позову, у позовній заяві, не підлягають застосуванню.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 селищної ради про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з будинку по вул.Лісова,8 не підлягають задоволенню оскільки ця юридична особа не являється власником цього нерухомого майна, а за вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. З ЦПК України, особа має право на захист свого цивільного права та інтересу лише в разі його порушення.

Доказів обставин наявності права власності позовна заява не містить відповідно до ст.60 ЦПК України.

Неможливо обєктивно порушити право власності за відсутності такого права.

Вище викладені обставини позбавляють ОСОБА_1 селищну раду, як позивача права на подання позовної заяви і свідчать про зловживання посадовими своїми повноваженнями з корисливих мотивів та подання заяви неналежним позивачем.

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею...". Відповідно до ст. 1218 ЦК України "До складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкритя спадщини і не припинилися внаслідок його смерті".

Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що позивач бажає прийняти спадщину.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_11 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст. ст. 376, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 212-223 ЦПК України суд, -

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, але одна сторона ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно частини 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як передбачено ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно параграфа першого ч. 1 та ч. 2 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і обмежень" говориться про державну реєстрацію речових прав - офіційне визнання підтвердження державою факту виникнення речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_11 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, проаналізувавши в своїй сукупності відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі, що не порушує прав та інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про часткове задовлення зустрічного позову.

За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу Українист. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 селищної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з індивідуального житлового будинку -відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 селищної ради Зіньківського району Полтавської області, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок задоволити частково.

Визнати договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,10 га в господарстві 8 по вулиці Лісова в селі Діброва Зіньківського району Полтавської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 дійсним.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою смт.Опішня, вул.Перемоги, 51, Зіньківського району, Полтавської області право приватної власності на індивідуальний житловий будинок №8 по вулиці Лісовій в селі Діброва, Зіньківського району, Полтавської області, який на технічному паспортні позначено буквами та літерами: А-1 житловий будинок; Б навіс; №1 ворота огорожі; №2 ворота огорожі; № 3 огорожа.

Стягти з ОСОБА_1 селищної ради Зіньківського району Полтавської області на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2 2 445 (дві тисячі чотириста чорок п»ять) 70 коп. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_12