Справа № 630/115/16-ц
Провадження № 2/630/141/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2016 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Косенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та Харківського міського центу зайнятості, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

встановив:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 12 травня 2016 року, поданих його представником ОСОБА_3 , просив наступне:

визнати недійсним запис в трудовій книжці за № 22 від 07 липня 2015 року про звільнення відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України - призов або вступ працівника на військову службу, шляхом внесення відповідного запису;

зобов`язати Харківський міський центр зайнятості поновити реєстрацію трудового договору № 2 від 01 квітня 2014 року, укладеного між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 ;

зобов`язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 07 липня 2015 року по 09 березня 2016 року;

стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

В обґрунтування первісного та уточненого позову позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , вказували, що ОСОБА_1 працював слюсарем-електриком по ремонту вантажно-підйомного устаткування у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на підставі турового договору з 01 квітня 2014 року по 07 липня 2015 року. З 09 липня 2015 року ОСОБА_1 було призвано на військову службу за мобілізацією, яку він продовжує і на даний момент. В зв`язку із даною обставиною ФОП ОСОБА_2 звільнив позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП. Але на момент призову на військову службу відповідач ОСОБА_2 не мав забезпечити збереження за працівником ОСОБА_1 місце роботи, що передбачено ст. 119 КЗпП України та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації від 20 травня 2014 року № 1275-VІІ. Цими ж законодавчим актами передбачена виплата мобілізованим працівникам середнього заробітку за місцем роботи. Після внесення змін в законодавстві ОСОБА_1 в березні 2016 року стало відомо, що він має право на поновлення на роботі та на компенсаційні виплати в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Але відповідач ОСОБА_2 відмовляється відновити порушені права позивача, що змусило його звернутися до суду. Крім цього, представник позивача ОСОБА_3 вказувала в уточненому позові, що вимога до відповідача Харківського міського центру зайнятості зумовлена тим, що трудовий договір був знятий з реєстрації відповідальною особою центру зайнятості.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. В своїх поясненнях представник ОСОБА_3 посилалася на обставини, викладені у первісному і уточненому позовах, а також вказувала на те, позивач ще не звільнений з військової служби, відповідач ОСОБА_2 повинен сплатити на користь позивача 11200,00 грн., як грошову компенсацію за час служби, так як позивача було звільнено незаконно. Розрахунок компенсації здійснювався, виходячи з середнього заробітку на основі даних трудового договору про заробітну плату. Також відповідач ОСОБА_2 повинен був самостійно поновити позивача на роботі та подати відповідні документи до управління праці та соціального захисту для отримання з державного бюджету компенсації за мобілізованого працівника. Також представник ОСОБА_3 вказувала на ті обставини, що наказ Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року, який регламентує діяльність посадових осіб центрів зайнятості по реєстрації та зняттю з реєстрації трудових договорів, є чинним, а тому трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 має бути відновлений саме відповідачем Харківським міським центром зайнятості.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в задоволенні позову. В письмових запереченнях проти вимог ОСОБА_1 , відповідач та його представник вказували на те, що позивача було звільнено з дотриманням вимог ст.ст. 36, 119 КЗпП України, в редакції від 11 червня 2015 року, які не містили гарантій працівникам фізичних осіб - підприємців щодо збереження робочого місця за ними внаслідок проходження військової служби в порядку мобілізації. Також представник відповідача ОСОБА_4 наголошувала на тому, що позивачем був пропущений строк позовної давності один місяць з дня видачі трудової книжки, протягом якого він повинен був звернутися до суду з даним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні його вимог.

Представник Харківського міського центра зайнятості, ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що трудовий договір між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був розірваний 07 липня 2015 року відповідно до чинного на той момент законодавства та був знятий з реєстрації у встановленому порядку.

В судовому засіданні, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи і подані сторонам докази, суд встановив наступне.

Між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та найманим працівником ОСОБА_1 був укладений безстроковий трудовий договір від 01 квітня 2014 року. Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року, який визначає Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, трудовий договір був зареєстрований в Харківському міському центрі зайнятості 07 квітня 2014 року за № 2. Вказаний трудовий договір був розірваний сторонами 07 липня 2015 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з призовом працівника на військову службу та знятий з реєстрації в Харківському міському центрі зайнятості 07 липня 2015 року, про що свідчить відповідний запис посадової особи служби зайнятості, скріплений печаткою.

Як вбачається з довідки № 4360, виданої 10 липня 2015 року Харківським об`єднаним районним військовим комісаріатом, ОСОБА_1 був призваний на військову службу за мобілізацією 09 липня 2015 року відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про проведення часткової мобілізації», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року № 1169 VII.

На підставі запису про зняття з реєстрації трудового договору відповідачем ФОП ОСОБА_2 були внесені записи до трудової книжки працівника ОСОБА_1 про звільнення його з роботи, які засвідчені підписом посадової особи центру зайнятості і печаткою.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, в редакції чинній на момент звільнення позивача, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.

В ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу за призовом піж час мобілізації, на особливий період, користуються гарантіями, передбаченими ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.

На момент звільнення ОСОБА_1 з роботи ч. 3 ст. 119 КЗпП України була передбачена гарантія збереження за працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, місця роботи, посади та виплати компенсації середнього заробітку, які працювали на підприємствах, в установах і організаціях. Таким чином, поза межами законодавства залишились наймані працівники, які працюють у фізичних осіб підприємців.

Законом України «Про внесення змін до статті 119 Кодексу законів про працю України щодо працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 12 листопада 2015 № 801-VІІІ були внесені зміни до ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України, якими визначено, що зберігаються місце роботи, посади і середній заробіток за призваними під час мобілізації на військову службу працівниками, які працювали у фізичних осіб підприємців. Вказані зміни до ст. 119 КЗпП набули чинності 06 грудня 2015 року.

Згідно з пунктом 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи відбулось з дотриманням чинного на той момент законодавства на його права не були порушені відповідачами.

Доводи представника позивача про необхідність застосування під час розгляду даної справи положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації від 20 травня 2014 року № 1275-VІІ суд відхиляє з наступних міркувань.

Вказаним Законом, який набрав чинності 08 червня 2014 року, були запроваджені гарантії, передбачені ст.ст. 36, 119 КЗпП України для працівників, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, та одночасно поширено дію ч.ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Але, як вже судом з`ясовано, позивач ОСОБА_1 був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про проведення часткової мобілізації», тому на нього не може поширюватися дія ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції Закону № 1275-VІІ від 20 травня 2014 року.

На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 36, 119, 232, 235 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :
В задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовити в повному обсязі

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Люботинського міського суду Харківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. О. Малихін