АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів: Перепелюк Л.М., Половінкіної Н.Ю.

за участю секретаря Окармус О.М.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2016 року,

встановила:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 26 травня 2016 року він з ОСОБА_3 уклав договір позики, за умовами якого надав йому грошові кошти в сумі 37 700 грн. з терміном повернення до 30 червня 2016 року, що підтверджується розпискою.

Вказував, що оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання по поверненню боргу не виконав то просив суд стягнути суму боргу у розмірі 37 700 грн., проценти за договором позики у розмірі 878 грн. 45 коп., 3% річних у розмірі 44 грн. 12 коп., судові витрати.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики у розмірі 37 700 грн., проценти за договором позики у розмірі 878 грн. 45 коп., 3% річних у розмірі 44 грн. 12 коп.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи,

Справа №721/631/16

Провадження №22ц-1349/16 року Головуючий у суді 1 інстанції: Дідух Д.В.

Категорія: 19/27 Доповідач: Чупікова В.В.

неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в позові ОСОБА_2

Вказує, що жодного договору позики між ним та позивачем не укладалося, а розписка була написана під психологічним тиском, і жодних коштів йому не передавалося.

Зазначає, що у квітні 2016 року сталося ДТП, внаслідок якого ОСОБА_3 зобов'язався сплатити ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 500 дол. США, як компенсацію за пошкодження автомобіля. Наголошує, що сума в 1 500 дол. США співпадає з сумою зазначеною у розписці від 26.05.2016 року.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2, його представник ОСОБА_5 просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що підтримує доводи апеляційної скарги в повному обсязі. Не оспорює розрахунки позивача щодо суми, яку просив стягнути позивач, але заперечує наявність між сторонами правовідносин за договором позики. Наполягає на тому, що під впливом психологічного тиску ОСОБА_3 написав розписку без отримання грошових коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 травня 2016 року між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 отримав у власність 37700 грн., які зобов'язувався повернути до 30 червня 2016 року(а.с.13, 31).

На підтвердження укладення договору позики позивач ОСОБА_2 надав розписку. Представник відповідача ОСОБА_1 не заперечував, що розписка написана його довірителем та підписана ним. Дана розписка містить всі реквізити, про які наголошується у правових позиціях, викладених в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір позики, який укладений 26 травня 2016 року, відповідач ОСОБА_3 не оспорив, вказаний договір не визнаний у встановленому в законі порядку недійсним.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_1 про те, що 25.04.2016 року мала місце ДТП, в результаті якого був пошкоджений автомобіль позивача ОСОБА_2 з вини відповідача ОСОБА_3, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Статтею 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником.

З огляду на викладене доводи відповідача та його представника, що суд першої інстанції не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_6 та показанням відповідача ОСОБА_3, як свідка, не заслуговують на увагу

У встановлений договором строк відповідач ОСОБА_3 позичені кошти позивачу ОСОБА_2 не повернув.

За змістом до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, правильно виходив того, що між сторонами склалися правовідносини по договору позики, що відповідач ОСОБА_3 у встановлений в договорі позики строк, борг не повернув, чим порушив права позивача, які підлягали захисту у визначений в позові спосіб.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2016 року, яке постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти до суду касаційної інстанції.

Головуючий Чупікова В.В.

Судді: Перепелюк Л.М.

Половінкіна Н.Ю.