Справа № 510/2062/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2016 Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-при секретарі Фурсовой А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (третя особа Ренійський РС ГУ ДМС України в Одеській області) про зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, надала заперечення проти їх задоволення, просила про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином сповіщений у судовому засіданні не явився, про причини неявки суд не сповістив.

Представник третьої особи Ренійського РС ГУДМС України в Одеській області будучи належним чином сповіщений у судовому засіданні не зявився, заперечень щодо позову не надав.

Позивач на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу без його участі.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 17.05.2002 р.; копія технічного паспорту на житловий будинок № 41 по вул. Нова в м. Рені Одеської області; копія домової книги з даними про реєстрацію осіб; акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач звернувся до суду із вищевказаними вимогами, якими просив зняти відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою житлового будинку № 41 по вул. Нова в м. Рені Одеської області, зазначивши, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2002 р., реєстр № 2/4099, позивачеві на праві спільної сумісної власності належить вищевказаний житловий будинок. На житлоплощі вищевказаного домоволодіння зареєстровані такими що проживають, відповідачі по справі. Далі, як зазначив позивач, відповідачі у вищевказаному житловому будинку не проживають з 2006 року, особистих речей не мають, виїхали з міста 9 років тому, самостійно не бажають проводити перереєстрацію свого місця проживання, їх фактичне місцезнаходження позивачу не відомо. Таким чином оскільки відповідач ОСОБА_3 не є власником спірного нерухомого майна за вказаною адресою домовлодіння, та оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, таким чином за думкою позивача, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за заначеною адресою спірного домоволодіння, у відповідачів відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не погодившись з вищевказаними доводами позивача, надала суду заперечення на позов, вважаючи позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Посилаючись на доводи позивача, який зазначив, що відповідачі по справі нібито виїхали з будинку № 41 по вул. Нова в м. Рені близько дев`яти років тому, самостійно не бажають проводити перереєстрацію свого місця проживання, фактичне місцезнаходження відповідачів йому не відоме, відповідач ОСОБА_2 вважав наведені твердження такими, що не відповідають дійсному стану речей, висловивши свою позицію на захист оспорюваних позивачем прав. Так, у 2006 році, проживаючи однією сім`єю ОСОБА_2С та ОСОБА_1 придбали житловий будинок № 41 по вул. Нова в м. Рені Одеської області, що підверджується договором купівлі-продажу від 17.05.2002 р., реєстр № 2/4099, з якого вбачається, що сторонам у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить вищевказаний житловий будинок. Оскільки спільне життя однією сім`єю виявилось невдалим, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийшли до взаємої згоди, що перша змінює місце проживання зі своїм сином. Більш того, з згоди ОСОБА_2 позивач вселив до їх спільного будинку свою мати, взявши на себе зобов`язання підтримувати будинок в належному стані, нести всі необхідні витрати на його утримання. Відповідачі з того часу, як виїхали з будинку № 41, розташованого по вул. Нова в м. Рені, постійно мешкали за адресою: м. Рені, по вул. Суворова, буд. № 7, який знаходиться через вулицю від житлового будинку № 41 по вул. Нова в м. Рені. Зі слів ОСОБА_2 позивач був обізнаний станом речей, щодо її тимчасового місця мешкання разом із сином.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заперечення відповідача ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані, безпідставні, та такі що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З вищевказаного договору купівлі-продажу від 17.05.2002 р., реєстр № 2/4099, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1, сторонам у справі належить на праві спільної сумісної власності вищевказаний житловий будинок, розташований по вул. Нова, 41 в м. Рені Одеської області.

Так, суд не може погодитись з позицією позивача, який посилається на правові норми ч. 1, 2 ст. 317 та ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, з мотивів перешкоди відповідачем ОСОБА_2, у реалізації його права власності та охоронюванних законом інтересів як власника вищевказаного житлового будинку, оскільки позивач не є стороною правовідносин, які випливають з вказаних норм права, за наявості співвласника у спільній сумісній власності, на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 17.05.2002 р., яким є ОСОБА_2 Таким чином, правовідносини які виникли внаслідок укладання вказаного договору, регулюються главою 26 ЦК України.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, всупереч вищевказаним нормам законодавства, позивач, без згоди на те іншого співвласника (відповідача ОСОБА_2С.), у праві спільної сумісної власності на вищевказаний житловий будинок, звернувся до суду з вимогами про захист прав які йому не притаманні як субєкту правовідносин, оскільки невірно кваліфікував правовідносини, стороною яких він є за вищевказанми обставинами.

Невірним є посилання позивача на ст. 316 ЦК України, згідно положень якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, адже здійснення спільного сумісного права прямо залежить від волі іншого співвласника, що випливає з ч. 2 ст. 369 ЦК України.

Також позивач невірно посилається на п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, який передбачає, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна, оскільки право спільної сумісної власності припиняється у разі виділу співвласником в натурі частки із спільного майна, для співвласника який здійснив такий поділ. У такому випадку право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 372 ЦК України).

Згідно п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних српав «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Виходячі з аналізу зазначених норм права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, висилення із займаного приміщення та ін.).

У зв'язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому суду необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України).

Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку без вирішення у встановленому законом порядку з дотриманням положень ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) питання про наявність чи відсутність у особи житлових прав не є належним способом захисту.

Слід також зазначити, що ч. 2 п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996р. вбачає, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що

наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Встановлені під час розгляду справи обставини суд вважає істотними, позовні вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними, такими що порушують права, та законні інтереси відповідачів, у тому числі ОСОБА_2, як співвласника у спільному з позивачем праві спільної сумісної власності, а тому у задоволенні позовних вимог позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку з житлового приміщення № 41 по вул. Нова в м. Рені Одеської області - відмовляє.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України, ст. ст. 364, 368, 369, 372 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р., п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних српав «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.І. Дудник