Провадження №2/592/1857/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі: головуючого судді Корольової Г.Ю., за участю секретаря Строколіс В.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» про визнання угоди недійсною, про визнання права власності на частку житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з вищеозначеним позовом, який був уточнений, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 серпня 1997 року уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2, який 28 жовтня 2009 року розірвано. У вересні 2008 року за сумісні кошти був придбаний житловий будинок по вул. Л.Українки, 7 вартістю 350000 грн. разом із земельною ділянкою площею 0,0474 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, нотаріально оформлений на імя ОСОБА_2 Вважаючи будинок спільним сумісним майном, просить визнати за ним право власності на ? частину будинку та визнати недійсною угоду від 07 травня 2010 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД», зафіксованою в протоколі загальних зборів та зареєстрованою 13 травня 2010 року державним реєстратором виконкому Сумської міської ради Сумської області ОСОБА_3 за № 1632 102 НОМЕР_1 про внесок до статутного капіталу Товариства житлового будинку за адресою: м. Суми, вул. Л.Українки, 7. На визнання угоди недійсною, позивач посилається на відсутність його згоди при її укладенні, створення товариства з обмеженою відповідальністю позивачкою та її батьком ОСОБА_4 з метою внесення до статутного капіталу спільного майна житлового будинку, щоб уникнути його поділу. Вказує, що дана обставина стала відома під час слухання справи в апеляційній інстанції, що і стало приводом про залишення без розгляду його позовної заяви про визнання права власності, яка була задоволена Ковпаківським районним судом м. Суми від 11 липня 2013 року. Крім того, прохає поновити строк позовної давності, оскільки вважає, що він закінчився 28 жовтня 2012 року і пропущений з поважної причини, оскільки своєчасно звернувся до суду про поділ спільного нажитого майна, а ОСОБА_2 навмисно ввела в оману стосовно належності спірного майна.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги і прохали задовольнити, підтверджуючи всі обставини, на які посилаються в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні надали пояснення з приводу не згоди з позовними вимогами, посилаючись на те, що будинок придбався за запозичені нею кошти, шлюбні стосунки під час придбання будинку були фактично припинені, в подальшому будинок та автомобіль були внесені до статутного капіталу учасниками з дня державної реєстрації товариства. За рішенням Зарічного районного суду м. Суми відмовлено ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль, який переданий до статутного фонду товариства. Крім того вказує, що ОСОБА_1 своєю довереністю від 06.10.2008 року надав їй згоду на розпорядження будинком. В подальшому ОСОБА_2 до суду неодноразово не з'являлася, постійно прохала відкласти розгляд справи з різних причин, а тому суд розцінює їх поведінку як неналежну та направлену на затягування вирішення спору, зловживаючи своїми процесуальними обовязками, порушуючи всі вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з приводу розгляду упродовж розумного строку, а справа не може знайти свого вирішення з 2013 року, а тому є підстави для завершення розгляду справи в їх відсутність.

Представник відповідача-2 також в судове засідання неодноразово не з'являвся, постійно надавав суду клопотання про відкладення розгляду справи, що суд також розцінює як зловживання своїми процесуальними обовязками та враховуючи, що з вини відповідачів порушені всі розумні строки розгляду даної категорії справ, суд дійшов висновку про завершення розгляду справи у відсутність представника відповідача-2, враховуючи його письмові пояснення, які не суперечать поясненням відповідача-1.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача-1 та її представника, перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть учать у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 08 серпня 1997 року по 28 жовтня 2009 року, який розірвано за рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 жовтня 2009 року (а.с.7-8).

Згідно договору купівлі-продажу від 04 вересня 2008 року ОСОБА_2 як фізична особа придбала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: у м. Суми по вулиці Лесі Українки, 7, що розташований на приватизованій земельній ділянці вартістю 362 896 грн. та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 (т.1 а.с. 108).

Відповідно довідки КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» житловий будинок за адресою м. Суми, вул. Л.Українки, 7 зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2008 року.

Виходячи з положень ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має жодного значення, на імя кого з подружжя було придбане майно. Згідно ч.3 ст.61 цього Кодексу, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В своїх письмових запереченнях та у заяві про перегляд заочного рішення відповідачка-1 постійно посилається на заяву ОСОБА_1 від 04.05.2010 року про його обізнаність з внесенням домоволодіння №7 по вул. Л.Українки у м. Суми до статутного фонду ТОВ «Аріадна Суми ЛТД», але не надала суду такої заяви та її посилання на свідчення ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які можуть надати таку заяву до суду, не знайшло свого підтвердження, а навпаки свідченнями ОСОБА_7 спростовуються всі доводи відповідачки про наявність такої заяви, а сам ОСОБА_7 спростував обставини викладені в заяві якби від його імені від 19.05.2016 року (т.1, а.с.185) та особисто суду пояснив, що з червня 2015 року по липень 2016 року проживав з ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_8 у будинку по вул. Л. Українки, 7 у м. Суми і крім них там ніхто не проживав. Йому відомо, що будинок придбався після продажу квартири на вул. Малиновського батьками ОСОБА_1 для проживання сімї і будинок не передбачений під готель, а будувався як будинок. Також суду пояснив, що ОСОБА_2 прохала його написати заяву про те, що він у будинку робив ремонт і сказала, що два чоловіка вже написали: ОСОБА_6, колишній її чоловік та ОСОБА_3, який свідком з його слів не прийде тому, що вона на нього написала заяву нібито про борг грошей на її користь. Пояснив, що він знає батько ОСОБА_2 ОСОБА_4, який є пенсіонером і він ніякою господарською діяльністю не займається. Крім того, він показав, що ніякої заяви про свідчення не підписував, ОСОБА_2 знає з травня 2015 року, а ОСОБА_6 бачив перший раз у вересні 2016 року, а свідчення викладені у заяві не відповідають дійсності. У суду відсутні сумніви з приводу пояснень ОСОБА_7, наданих у судовому засіданні, який попереджений про кримінальну відповідальність за неправдиві покази.

Ствердження ОСОБА_2 про припинення фактичних шлюбних відносин під час придбання спірного будинку спростовується її протилежними відомостями в різних заявах. По-перше, в заяві про розірвання шлюбу від 14.04.2009 року вона вказує, що з ОСОБА_1 не проживає більш шести місяців. Тобто з жовтня 2008 року, а у запереченнях до даного позову вже стверджує, що не проживає з січня 2008 року, а довіреність, на яку ОСОБА_2 посилається як на згоду позивача на передачу спірного будинку до статутного капіталу ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» датована 06.10.2008 року, що підтверджує наявність подружніх стосунків, але суд не погоджується з доводами позивачки з приводу змісту довіреності, як трактує її ОСОБА_2, оскільки ця довіреність видана з правом представляти інтереси ОСОБА_1 як захисника у всіх органах, вести від його імені цивільні та адміністративні справи в усіх судових органах з усіма правами (т.1, а.с.183).

Крім того, доводи ОСОБА_2 про те, що на момент придбання будинку у власність вона не проживала з ОСОБА_1, не вела з ним спільного господарства спростовується і показами свідків:

ОСОБА_9, який є батьком позивача і розповів, що під час придбання спірного будинку його син та невістка перебували у гарних стосунках, разом придбали недобудований будинок в 2008 році, а оформляли пізніше, ремонтували, робили всі необхідні роботи та спочатку там проживав один його син, а коли будинок був добудований, то стосунки погіршилися і ОСОБА_1 залишив будинок.

ОСОБА_10 суду як свідок пояснила, що ОСОБА_2 знає як сусідку будинку, який придбали у 2008 році по вул. Л. Українки, 7 і спочатку почала бачити ОСОБА_1, який постійно там працював, викладав плитку у будинку, у дворі, переобладнав ванну кімнату та зробив джакузі. ОСОБА_2 бажала переобладнати стінку та вони посварилися та дружина побила чоловіка. І взимку робив ремонт і вони раділи, що придбали будинок для життя, для дитини зробили кімнату. Зараз там живе дитина син ОСОБА_8 та відповідачка. Ніяких офісів там немає.

Свідок ОСОБА_11 в суді показала, що коли придбали будинок, була з ними добре знайома і бачила, як ОСОБА_1 робив ремонт, інших працівників не наймали, будинок влаштовувався для життя, а ні для бізнесу. Не заперечує, що зараз проживає з ОСОБА_1 і підтвердила, що стосунки з ним почалися після того, як ОСОБА_2 його вигнала. В даний момент працює у 3-х хвилинах від будинку і бачить як син ОСОБА_8 виходить з будинку і повертається зі школи, його кімната на другому поверху. На першому поверху гараж, великий хол, кухня, вбиральня, а на другому три жилих кімнати та ванна. Ніяких офісів там немає.

Суду відповідачкою-1 надані копії договору позики між нею та ОСОБА_12 від 01 вересня 2008 року для придбання, за умовами якого позичальник приватний підприємець ОСОБА_12 у розмірі 968000 грн. для придбання ОСОБА_2 домоволодіння №7 по вул. Л. Українки з метою для подальшого ведення спільною з Позикодавцем господарської діяльності та отримання прибутку (т.1 а.с.162) та надані суду видаткові та прибуткові касові ордери та розписки з приводу повернення позичених коштів (т.1, а.с. 165-172), однак розписками про повернення коштів підтверджується повернення суми позики розміром 519500 грн., а останню суму позикодавець не вимагає по теперішній час, а доказів того, що виконуються умови договору подальше ведення спільного з позикодавцем господарської діяльності за допомогою домоволодіння №7 по вул. Л. Українки суду не надано, тобто суд виходить з того, що договір про укладення позики має недостовірні відомості з приводу мети як ведення спільною з позикодавцем господарської діяльності, з яким не було створено товариства з обмеженою відповідальністю та під час шлюбу не повідомила позивача про позичені кошти.

З приводу відсутністю коштів у позивача на придбання будинку спростовується у заяві ОСОБА_2 про зміну позовних вимог, поданою нею до Зарічного районного суду м. Суми від 31.07.2010 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, де вказує, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем і має значні прибутки, а тому прохає стягнути аліменти у твердій грошовій сумі розміром 2500 грн. Крім того, у цієї ж позовній заяві вказує, що ОСОБА_1 зраджує їй з іншою жінкою на протязі близько півтора роки і тут же є суперечливість, а саме ОСОБА_2 продовжує писати, що одного разу коли із сином їхали до нашого будинку № 7 по вул. Л. Українки у м. Суми на вулиці побачили відповідача (ОСОБА_1І.) в обнімку з іншою жінкою, тобто якщо підрахувати від 31.07.2009 року, це буде січень 2008 року, а будинок придбаний у вересні 2008 року. (т.1, а.с.122). Отже, ці не відповідає дійсності, а у запереченнях до даної справи ОСОБА_2 стверджує, що з березня 2008 року проживала у фактичному шлюбі разом з ОСОБА_6, хоча про цю обставину при розгляді справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів не посилалася.

Отже, цією заявою про зміну позовних вимог до Зарічного суду м. Суми від 31.07.2009 року ОСОБА_2 підтверджує її визнання спільного майна будинку №7 по вул. Л.України у м. Суми.

Під час розгляду цивільної справи Ковпаківським районним судом м. Суми від 23.05.2010 року, яка розглядалась з листопада 2010 року про поділ майна подружжя ОСОБА_2 за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на майно подружжя, рішення було ухвалено на користь позивача (ОСОБА_1І.) і рішенням Апеляційного суду Сумської області від 11 липня 2013 року вищезазначене рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було залишено без зміни в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину будинку, але 23 липня 2013 року ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» подало апеляційну скаргу на зазначене рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 травня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Суми від 11.07.2013 року з підстав того, що спірний будинок є його статутним капіталом і належить йому на праві власності. І позивачу по даній справі лише при ознайомленні з матеріалами справи стало відомо про існування протоколу збору засновників №1 від 07 травня 2010 року ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_4 про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД», в статутний капітал якого ОСОБА_2 внесла спірний будинок, тобто про наявність передачі до статутного капіталу відповідачка суду не повідомила, що стало підставою для ОСОБА_1 написання заяви про залишення його позову без розгляду.

Як вбачається з ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 18 серпня 2010 року про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача, ОСОБА_1 вперше звернувся до суду про поділ майна подружжя ще в січні лютого 2010 року, тобто до передачі ОСОБА_2 спірного будинку до статутного капіталу ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» і тільки після першого звернення до суду з позовом про поділ майна, ОСОБА_2 вирішила розпорядитися спірним будинком на власний розсуд.

Посилання відповідачкою 1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 липня 2013 року про поділ майна подружжя, а саме автомобіля «Chevrolet» реєстраційний номер ВМ 4108АГ, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог з посиланням, що автомобіль придбаний ОСОБА_2 як приватним підприємцем і даний автомобіль не є субєктом спільної сумісної власності подружжям, а тому дане рішення суд не може покласти за основу та бути підставою для звільнення від доказування на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України, оскільки у даному судовому засіданні достовірно встановлено, що будинок придбався ОСОБА_2 як фізичною особою і будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний будинок використовується як господарська діяльність або ОСОБА_2, або ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» відповідачі суду не надали.

Відповідно до ст. 57 ч. 1 СК України особистою приватною власністю дружини або чоловіка є, зокрема, майно, набуте під час шлюбу, але на підставі договору дарування або за кошти, які належали йому або їй особисто.

Згідно ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Посилання відповідачки-1 на довіреність від 06 жовтня 2008 року як на згоду позивача на передачу будинку до статутного капіталу відповідача-2 не відповідає дійсності, оскільки ця довіреність дана ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 з правом представляти його інтереси у всіх державних, громадських та інших установа, бути захисником, вести цивільні та адміністративні справи в усіх судових установах з усіма правами (т.1, а.с.183). Крім того, ця довіреність підтверджує, що саме у жовтні 2008 року між подружжя були довірливі та дружні стосунки, що ОСОБА_1 міг довіряти своєї дружині свої інтереси та спростовує ствердження позивачки про припинення сімейних відносин із січня 2008 року.

В даному випадку встановлено, що будинок №7 по вул. Л. Українки придбана ОСОБА_2 04 вересня 2008 року як фізичною особою та під час шлюбу з ОСОБА_1

Право власності на вказаний будинок було зареєстроване, як вбачається з реєстраційних документах, а також у договорі купівлі-продажу цього будинку не зазначено про те, що ОСОБА_2 придбала його як фізична особа підприємець.

Згідно зі ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Відповідно Статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» засновками товариства є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та у розділі 7 Статуного капіталу визначено, що ОСОБА_2 внесла в статутний капітал Товариства житловий будинок, розташований в м. Суми, вул. Лесі Українки, 7 належний на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2009 року і в статті 3.1. вказано, що товариство є власником майна переданого йому Учасниками у власність, з дні підписання акта приймання-передачі, внесеного до статутного капіталу, з дня державної реєстрації товариства. Державна реєстрація здійснена 11.05.2010 року. У статуті вказана мета та предмет діяльності, яка охоплює усі сфери діяльності, які тільки можливо здійснювати під час господарської діяльності, але суду не надано жодних доказів ведення господарської діяльності за допомогою спірного домоволодіння (т. 1, а.с. 110-121), а свідок ОСОБА_7 суду показав, що ОСОБА_2 має фітнес клуб «Голлівуд», де і веде свою господарську діяльність.

Згідно акту прийому-передачі від 20.05.2010 року ОСОБА_2 передала ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» в особі заст. Директора ОСОБА_4

З протоколу № 1 від 07 травня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 створили Товариство з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» та сформульовано статутний капітал, з якого 10% складається з внеску ОСОБА_4 та 90% внеску ОСОБА_2, яка передає житловий будинок, розташований за адресою м. Суми, вул. Лесі Українки,7.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

В даному ж випадку щодо доводів відповідача-1 про те, що спірне домоволодіння вона придбала фактично не перебуваючи у шлюбних відносинах з відповідачем, за позичені кошти у приватного підприємця ОСОБА_13 для ведення з ним спільної господарської діяльності з використанням даного будинку, але належних доказів суду не надала, а навпаки стрила Товариство з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» зі своїм батьком, який вніс у статутний капітал лише 10%, а вона 90% саме спірним будинком вже після розірвання шлюбу без підтвердження використання цього будинку у господарської діяльності.

У ході розгляду справи не спростоване твердження позивача та його представника про те, що відповідач -1 без його згоди передала належну йому частину будинку №7 по вул. Л.Українки до статутного фонду ТОВ «Аріадна Суми ЛТД». Отже розпорядження відповідача-1 належною позивачеві частиною у будинку у такий спосіб (який задокументовано протоколом №1 загальних зборів засновників про заснування ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» від 07 травня 2010 року) суперечить приписам ст.ст.317 ч.1 і 319 ч.ч.1,2 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що спірне домоволодіння було придбане ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_1, то воно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя, тому в даному випадку діє презумпція спільного майна подружжя, придбаного у період шлюбу, а тому суд дійшов до висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину спірного домоволодіння.

Вказаний будинок лише у травні 2010 року, тобто після розірвання шлюбу стало предметом передачі до статутного фонду ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» і було передано ні в інтересах сімї, яка на той час не існувала, а в інтересах лише ОСОБА_2, яка суду не надала жодного доказу використання самого цього будинку у господарській діяльності, як і того, що будинок став власністю саме ТОВ «Аріадна Суми ЛТД», тобто ніяких правочинів стосовно зміни власника не відбулося.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 було подано позов до Зарічного районного суду м. Суми в січні лютому 2010 року про поділ спільного майна подружжя, нажитого під час шлюбу і ухвалою від 18 серпня 2010 року залишеного без розгляду, ОСОБА_2 в протоколі №1 загальних зборів засновників від 07 травня 2010 року ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» не повідомила про те, що спірне майно не є предметом судового спору.

З аналізу правових висновків Верховного Суду України за наслідками перегляду в порядку ст.355 ч.1 п.1ЦПК України аналогічних справ вбачається, що не можна визначати майно фізичної особи-підприємця, яке він придбав хоча і під час шлюбу, але саме як фізична особа-підприємець і не за спільні кошти подружжя, спільним сумісним майном подружжя.

Суд також не погоджується з посиланнями позивачки на правову позицію постанови Судової палати у цивільної справи Верховного Суду України від 03 червня 2015 року №6-38цс15, в якій зазначено, що по собі факт придбання спірного майна подружжя приватним підприємцем для його використання у своєї господарської діяльності не може бути підставою для визнання такого майна обєктом права особистої приватної власності одного з подружжя, виходячи з того, що у даному випадку придбання спірного майна відбулося не приватним підприємцем, а фізичною особою і не для його використання у своєї господарської діяльності.

Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів того, що спірне домоволодіння було придбане відповідачем-1 як фізичною особою-підприємцем або на її власні кошти та для використання нього для господарської діяльності.

Виходячи з викладеного, суд враховує ту обставину, що ОСОБА_2 передала спірне домоволодіння до статутного фонду ТОВ «Аріадна ЛТД Суми» вже після розлучення з позивачем та під час звернення до суду ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, тобто з часу придбання спірного домоволодіння і до його передачі до статутного фонду ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» пройшов значний проміжок часу, за який відповідачка-1 не здійснювала кроків по передачі цього будинку до статутного фонду товариства. В цій частині можна погодитися з доводами позивача та його представника про те, що відповідачка-1 намагалася таким чином не дійсно передати до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» майно, яке і не використовувалося для ведення господарської діяльності, а намагалася таким чином уникнути як визнання за позивачем права власності на ? частину даного будинку, так і розподілу спірного домоволодіння.

Щодо заперечень проти позову, поданих директором ТОВ «Аріадна Суми ЛТД» , суд враховує те, що Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2012 від 19.09.2012 року статутний капітал та майно приватного підприємства також є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, але при цьому до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним з подружжя, входять усі види майна, виділене з їх спільної сумісної власності, а в даному випадку при передачі ОСОБА_2 до статутного фонду товариства спірного домоволодіння доля ОСОБА_2 Ю,І. в цьому майні не виділялась.

Таким чином, аналізуючи зібрані докази у сукупності та встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що будинок № 7 по вул. Лесі Українки в м. Суми є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який був придбаний ними під час шлюбу за спільні кошти з метою проживання в ньому.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу він неодноразово звертався до суду з позовом про визнання права власності на спірний будинок, а про існування відчуження спірного майна дізнався під час розгляду в апеляційній інстанції в 2013 році, то і поновляти пропущений строк позовної давності немає необхідності.

Аналізуючи зібрані докази в сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 створила умови для перешкоди поділу спільного майна подружжя або визнання права власності на спірний будинок колишнім чоловіком, відчужила (передала) житловий будинок, який не відноситься до договору дрібного побутового, без згоди чоловіка, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ Аріадна Суми ЛТД» засновником якого є її батько та внесок якого набагато менший.

З огляду на вищенаведене, визнати незаконною передачу ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД», зафіксованою в протоколі загальних зборів від 07травня 2010 року та зареєстрованого 13 травня 2010 року державним реєстратором виконкому Сумської міської ради Сумської області ОСОБА_3 за № 1632 102 НОМЕР_1 про внесок до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» житлового будинку №7 по вул. Лесі Українки у м. Суми та визнати право власності на 1/2 частку вказано будинку за ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» на користь ОСОБА_1 судовий збір по 932,50 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 60, 63,65 СК України, ст. ст. 317, 319 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсною угоду, укладеною між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД», зафіксованою в протоколі загальних зборів від 07травня 2010 року та зареєстрованого 13 травня 2010 року державним реєстратором виконкому Сумської міської ради Сумської області ОСОБА_3 за № 1632 102 НОМЕР_1 про внесок до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» житлового будинку №7 по вул. Лесі Українки у м. Суми.

Визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: м. Суми, вул. Л.Українки, 7 за ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна Суми ЛТД» на користь ОСОБА_1 судовий збір по 932,50 грн. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г.Ю. Корольова