У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

МостовоїГ.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов'язання (надання послуг) та відшкодування моральної шкоди, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 25 червня 2014 року між ним та публічним акціонерним товариством «Дельта банк» укладено договір банківського вкладу на суму 1 580 доларів США під 8 % річних строком до 9 липня 2014 року та 26 червня 2014 року - договір банківського вкладу на суму 200 євро під 6 % річних строком до 10 липня 2014 року. Зазначені договори укладені з можливістю їх автоматичної пролонгації. 20 листопада 2014 року він звернувся до відповідача із заявами про повернення вкладів та нарахованих по ним процентів. Кошти у повному обсязі йому повернуті не були. Протягом грудня 2014 року йому повернуто 350 доларів США, 1 293,45 доларів США та 206,26 євро не виплачено. Посилаючись на те, що банк із 28 листопада 2014 року по 2 березня 2015 року, коли в ньому було запроваджено тимчасову адміністрацію, прострочив виконання грошового зобов'язання в частині повернення вкладів, просив стягнути з останнього на свою користь 3 % річних у сумі 10,06 доларів США та 1,60 євро, пеню в розмірі 3 % річних на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 3 842,83 долари США і 5 894,56 євро, та кошти на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями банку.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 3 % річних у розмірі 10,06 доларів США, що еквівалентно 249 грн 70 коп., за період прострочення виконання грошових зобов'язань із повернення вкладу на підставі договору банківського вкладу від 25 червня 2014 року № 023-12506-250614, а також 3 % річних - 1,60 євро, що еквівалентно 44 грн 59 коп., за період прострочення виконання грошових зобов'язань із повернення вкладу на підставі договору банківського вкладу від 26 червня 2014 року № 003-12506-260614. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року вказане рішення залишене без змін, однак наведені інші мотиви відмови у задоволенні вимог про стягнення пені і коштів на відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вирішити спір по суті.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині мотивів відмови у задоволенні вимог про стягнення пені апеляційний суд виходив із того, що на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначив про те, що під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та не нараховується неустойка, такі вимоги не можуть вирішуватися окремо від ліквідаційної процедури, порядок проведення якої і здійснення виплат кредитором відбувається на умовах встановлених цим Законом.

Однак, повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду неможливо.

Судами встановлено, що 25 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта банк» укладено договір банківського вкладу на суму 1 580 доларів США під 8 % річних строком до 9 липня 2014 року та 26 червня 2014 року - договір банківського вкладу на суму 200 євро під 6 % річних строком до 10 липня 2014 року. Зазначені договори укладені з можливістю їх автоматичної пролонгації.

20 листопада та 8 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся в банк із заявами про повернення вкладів та нарахованих по ним процентів, однак листом за № 05-2661781 від 8 грудня 2014 року позивачу повідомлено про неможливість видачі коштів у розмірі в якому він просить.

Виходячи з викладеного між сторонами виникли зобов'язання по наданню послуг, а їх права і обов'язки, крім передбачених договором, визначаються у т. ч. на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції цього Закону на час виникнення спірних правовідносин.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 просив стягнути пеню за період з 27 листопада 2014 року по 2 березня 2015 року, - тобто до введення тимчасової адміністрації в банку.

З огляду на викладене, посилання апеляційного суду на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким заборонено нарахування пені після запровадження у банку тимчасової адміністрації, є помилковим, а зроблений висновок про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача пені передчасним, оскільки позивач просив стягнути пеню за період до введення у відповідача тимчасової адміністрації.

Порядок виплати коштів, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судовим рішенням, у разі задоволення позову, не змінюється, воно підлягає виконанню з дотриманням положень цього Закону.

Неправильно визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягала застосуванню щодо вимог про стягнення пені, у порушення вимог цивільного процесуального законодавства апеляційний суд не з'ясував обставин, які підлягали встановленню при вирішенні спору в цій частині.

Крім того, перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди апеляційний суд погодився із його висновком, що чинним законодавством у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Однак, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Перевіряючи рішення суду в цій частині апеляційний суд на вказані норми права уваги не звернув, помилково виходив із редакції ст. 4 цього Закону до внесення змін до неї Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» від 19 травня 2011 року, не з'ясував, чи є підстави вважати за наявності обставин, якими позивач обгрунтовував вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданням її йому внаслідок недоліків продукції (дефекту у продукції), а відтак, чи можливе відшкодування такої шкоди згідно цієї норми.

З огляду на викладене, наведені порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому постановлена ним ухвала в частині вирішення вимог про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа передачі в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду в іншій частині, підстав для її скасування у вказаній частині при розгляді справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року у частині вирішення вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині зазначену ухвалу залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук