Справа № 522/2969/16-ц
Провадження № 2/522/3944/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Шенцевої О.П.

при секретарі Соболевій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» про визнання недійсним договору іпотеки та договору купівлі-продажу нерухомого майна з розстрочкою, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - Відповідач 1) та ТОВ «Бі-Істейт» (далі - Відповідач 2) про визнання недійсним Договору іпотеки та Договору купівлі-продажу нерухомого майна з розстрочкою, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно».

На обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що її чоловік, ОСОБА_2 уклав із Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» договір іпотеки від 06 грудня 2006 року про передачу в іпотеку нежитлового приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яким забезпечуєься в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 грудня 2006 року. 13 лютого 2012 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за яким право вимоги за Договором іпотеки від 06.12.2016 року перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» 28 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна з розстрочкою, за яким у власність ТОВ «Бі-Істейт» було передано нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Оскільки при укладенні іпотечного договору Позивачка не надавала своєї згоди, вона вважає що вищезазначені договори є такими, що порушують її права щодо володіння, користування та розпорядження таким майном, яке на її думку належить їй на праві спільної сумісної власності, а тому ці договори повинно бути визнано недійсними.

В судовому засіданні позовні вимоги представник позивача за довіреністю підтримала в повному обсязі з посиланням на доводи, наведені в позовній заяві.

Представник ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ позовні вимоги не визнала повністю.

Представник ТОВ «Бі-Істейт» в судове засідання на неодноразові виклики не з'явився, достовірно знав про дату та час розгляду справи, заперечень на позов не надіслав, причину неявки суду не повідомив, з заявою про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутностю до суду не звернувся.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши справу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 06 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0.

В забезпечення виконання умов кредитного договору № 0 було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 6681, накладено заборону відчуження предмету іпотеки за даним іпотечним договором, а саме: нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та зареєстровано в реєстрі заборон за № 737. Предмет іпотеки належав ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. по реєстру № 5439.

У відповідно до договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та закону України «Про іпотеку».

Згідно з договором іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: - передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; - отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

13 лютого 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором відступлені ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Положеннями статті 346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; тощо.

За правилами ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

З вищезазначених підстав, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення горища, загальною площею 188, 4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в Іпотечному договорі від 06.12.2006 року, посвідченому приватним нотаріусом Ситніковою Ю.Д.

Таким чином, суд доходить висновку, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не порушено вимоги договору іпотеки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

28.07.2015 року між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «Бі-Істейт» було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукровою С.С. та зареєстровано в реєстрі за № 360.

Разом з тим, вимоги і обґрунтування позовної заяви обґрунтовані твердженнями Позивача про незаконність укладення договору іпотеки, оскільки ОСОБА_2, при укладенні договору, приховав, що майно було придбано у шлюбі та перебуває у спільній сумісній власності, чим порушує права та обов'язки Позивачки. Письмової згоди на укладенні іпотечного договору, ОСОБА_1 також не надавала.

Однак всупереч вищезазначених тверджень Позивача, судом встановлено, що предмет іпотеки було придбано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу по реєстру №5439, № в реєстрі 1454459. На момент придбання приміщення ОСОБА_2 не був одружений та не знаходився в зареєстрованому шлюбі, тому ствердження Позивача, що він приховав, що майно було придбано у шлюбі та перебуває у спільній сумісній власності є хибним. Жодного документу, який бі свідчив про те, що майно є спільним сумісним, до суду не надано.

Так, згідно свідоцтва про одруження, що додано до матеріалів позовної заяви та є доказом по справі, шлюб між Позивачем та ОСОБА_2 було зареєстровано 15 вересня 2007 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 1483.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З наведеного вище вбачається, що позивачем по справі не було надано суду належних та допустимих доказів, які існували на момент укладення іпотечного договору, для обґрунтування своїх доводів.

Так, на момент підписання та укладення договору іпотеки з переданням нежитлового приміщення горища, загальною площею 188,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 був єдиним власником майна та воно, згідно ст. 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю. Таким чином, суд вважає, що доводи Позивача про визнання недійсним іпотечного договору, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги Позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 28.07.2015 року, укладеного між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «Бі-Істейт» суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано до суду доказів які б стали підставою для визнання Договору іпотеки від 06.12.2006 року недійсним.

Враховуючи той факт, що на момент укладення Договору іпотеки від 06.12.2006 року, іпотекодавець не перебував у зареєстрованому шлюбі, нежитлове приміщення горища, що передано в іпотеку, належало йому на праві приватної власності, є всі підстави стверджувати, що на момент укладення Договору іпотеки були дотримані всі необхідні вимоги, встановлені положеннями ст. 203 ЦК України.

Крім того, Позивач не надав суду належні та допустимі докази щодо належності йому прав по спірному майну на момент укладення договору іпотеки. Тому договір іпотеки укладений правомірно і на момент такого укладення були відсутні будь-які підстави, які б перешкоджали його укладенню.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину».

Стосовно договору купівлі-продажу нерухомого майна, що було укладено між Відповідачем 1 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Відповідачем 2 ТОВ «Бі-Істейт» то потрібно наголосити наступне, що Позивач не навів жодного аргументу стосовно його договору та чому його необхідно визнати недійсним. Даний договір ніяким чином не чіпляє його прав та обов'язків та відповідає нормам діючого законодавства як по формі так і за змістом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі-Істейт» про визнання недійсним договору іпотеки та договору купівлі-продажу нерухомого майна з розстрочкою, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

01.12.2016