Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 20 січня 2016 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») був укладений договір фінансового лізингу, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язалося придбати та передати їй на умовах фінансового лізингу у користування автобус РУТА 25, а вона зобов'язалася прийняти предмет лізингу та періодично сплачувати за його користування лізингові платежі та інші платежі, передбачені умовами договору згідно з графіком, вказаним у додатку № 2 до договору.

Розмір комісії за організацію та за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1, відповідно до якого до отримання предмета лізингу вона має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, що складає 226 тис. грн, комісію за організацію - 45 200 грн, комісію за передачу предмета лізингу 13 560 грн.

20 січня 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу нею було сплачено товариству авансовий платіж в розмірі 45 200 грн.

Вважає, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими, обов'язок сплатити 50 % вартості автобуса у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня.

Крім цього, оспорюваний договір є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально.

Посилаючись на вищенаведене, просила визнати недійсним договір від 20 січня 2016 року, укладений між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на її користь 45 200 грн сплачених за договором.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 березня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізінгу від 20 січня 2016 року № 003465, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 45 200 грн сплачених за договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 січня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і ОСОБА_3 був укладеий договір фінансового лізингу з додатками, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача майно, а саме: автобус РУТА 25, а остання у свою чергу зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить - 452 тис. грн, авансовий платіж - 226 тис. грн, щомісячний платіж - 18 833 грн 33 коп., комісія за організацію - 46 200 грн та комісія за передачу - 13 560 грн (а. с. 12).

20 січня 2016 року позивачка сплатила на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» авансовий платіж у розмірі 45 200 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс прав і обов'язків та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та загальним принципам, зазначеним у ч. 1 ст. 808 ЦК України. Тобто, за умовами договору, зокрема розділом 12, встановлюється жорстка відповідальність лізингоодержувача за будь-яке порушення зобов'язання, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача. як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених розділом 5 договору, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно розширені права лізингодавця. які суперечать вимогам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про те, що значна частина умов договору є несправедливими відносно позивача, як споживача, та суперечать вимогам закону, зокрема, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначений висновок судів попередніх інстанцій є правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 цього Закону).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ЦК України).

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Встановивши, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, у зв'язку із чим наявні правові підстави для визнання договору недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України та положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також з урахуванням того, що договір нотаріально не посвідчений, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3

Доводи касаційної скарги про невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, що відповідно до ст. 337 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик