Справа №473/4175/15-ц 30.11.2016 30.11.2016 30.11.2016
Справа №473/4175/15-ц Головуючий в першій інстанції Вуїв О.В.
Провадження №22-ц/784/2560/16 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

Іменем України

30 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого - Довжук Т.С.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області

про поділ земельної ділянки в натурі,

ВСТАНОВИЛА:

20 жовтня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ в натурі земельної ділянки, площею 0,1730 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що йому на праві власності, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом належить 57/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Співвласником інших 43/100 часток домоволодіння є відповідачка по справі. Також вони є співвласниками земельної ділянки, площею 0,1730 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за вищезазначеною адресою. Рішенням Вознесенської міської ради Миколаївської області від 27 грудня 2012 року НОМЕР_1 затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,1730 га у відповідності до часток у праві власності на нерухоме майно. Після виготовлення землевпорядною організацією технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, відповідачка відмовилась відновити межу відповідно до часток у праві власності на будинок, так як вважає, що порядок користування спірною земельною ділянкою склався між попередніми власниками домоволодіння. Тобто, між ним та відповідачкою виник спір щодо користування земельною ділянкою площею 0,1730 га, а саме: ОСОБА_7 користується більшою площею земельної ділянки від площі, що пропорційна належної їй частки домоволодіння.

Посилаючись на вищезазначене, вимоги ст. ст. 356, 358, 361, 364 ЦК України, ст. ст. 125, 126, 152 ЗК України, позивач просив виділити йому у власність із спільної часткової власності земельну ділянку, площею 0.0986 га, що відповідає частці належної йому 57/100 частини домоволодіння.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року поділено в натурі земельну ділянку площею 1730 кв.м, призначену для ведення особистого селянського господарства, та виділено в натурі у власність ОСОБА_6 відповідно до 2-го варіанту висновку судової земельно-технічної експертизи від 26 травня 2016 року земельну ділянку площею 986,1 кв.м, що складає 57/100 частин загальної площі ділянки, а ОСОБА_4 земельну ділянку площею 743,9 кв.м, що складає 43/100 частин загальної площі ділянки. Лінія розділової межі для поділу землі встановлена від правої бокової межі уздовж передньої межі довжиною 15,63 м; поворот вгору уздовж існуючої внутрішньої розділової межі завдовжки 37,79 м та поворот вліво довжиною 25,42 м. Також вирішено питання щодо розподілу судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та порушенням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України та ч. 1 ст. 86 ЗК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Частинами 1 та 3 ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов'язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Однак якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (п. п. «е» п. 18) у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ОСОБА_6 на праві власності, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, належить 57/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 5). Розпорядженням голови Вознесенської міської роди Миколаївської області (далі - Вознесенська міськрада) від 25 листопада 2015 року АДРЕСА_2 (а.с. 125).

Інша частина домоволодіння, а саме 43/100 часток, належить на праві власності ОСОБА_4

Спір між сторонами по справі, щодо користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, відсутній.

Проте, сторони по справі є співвласниками земельної ділянки, площею 0,1730 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за вищезазначеною адресою.

Рішенням Вознесенської міськради № 12 від 26 лютого 2010 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку загальною площею 0,1730 га: спільну часткову ОСОБА_6 57/100 частки земельної ділянки, ОСОБА_4 43/100 частки земельної ділянки, розташованої про АДРЕСА_1 (а.с. 7). Рішенням Вознесенської міськради НОМЕР_1 від 27 грудня 2012 року технічна документація із землеустрою затверджена (а.с. 8).

08 січня 2014 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на 57/100 частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із загальної площі 0,1730 га (а.с. 13).

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 26 травня 2016 року фактична загальна площа спірної земельної ділянки складає 1770,0 кв. м, а не 1730 кв. м, тобто збільшена на 47 кв.м за рахунок земель комунальної власності (а.с. 87). Експертом визначено, що спірна земельна ділянка, виходячи із загальної площі 0,1730 га, може бути поділена за двома варіантами:

- згідно фактичного порядку користування, що склався між співвласниками, проти якого не заперечувала сторона відповідача (1-ий варіант експертизи), але при цьому в користуванні позивача залишається на 124,1 кв.м менше земельної ділянки від ідеальної долі;

- згідно ідеальних часток співвласників у праві власності, на якому наполягала сторона позивача (2-ий варіант експертизи), що відповідає розміру частки кожного співвласника.

Вимогами ст. 41 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що співвласники майна, що належить їм на праві спільної часткової власності, при поділі мають право вимагати виділення належної їм частки, що право власності є непорушним, та другий варіант висновку судової земельно-технічної експертизи відповідає вимогам закону і інтересам сторін по справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 належить на праві власності ? частина житлового будинку, так як первісні частки співвласників житлового будинку були рівними, безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Так, з копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 квітня 1971 року вбачається, що ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_9 купила ? частину житлового будинку АДРЕСА_3.

В цей же день ОСОБА_9 купила іншу ? частину цього ж будинку у ОСОБА_10, що підтверджується копією договору купівлі-продаж, який нотаріально посвідчений (а.с. 157).

Тобто, виходячи із вказаних договорів купівлі-продажу та довідки Бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_9 стала власницею всього житлового будинку.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 липня 1975 року, ОСОБА_9 продала ОСОБА_4 43/100 житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с. 161).

Отже, ОСОБА_9 залишилась власницею 57/100 частини цього будинку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 травня 1984 року, за яким ОСОБА_6 успадкував після смерті ОСОБА_9 57/100 частини спірного будинку (а.с. 5).

Крім того, з договорів дарування від 29 листопада 1979 року та від 03 серпня 2005 року вбачається, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_11 43/100 частини спірного будинку, а потім ОСОБА_11 передарувала вказану частину будинку ОСОБА_4, відповідно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в вищезазначених договорах зазначено житловий будинок НОМЕР_1, доказів того, що було проведено зміну нумерації будинків по пров. Радянському сторонами не надано. Проте, той факт, що будинок НОМЕР_1 та будинок НОМЕР_2 є одним й тим же будинком сторонами по справі визнається та не оспорюється.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права та безпідставно відмовлено представнику відповідачки у клопотанні про призначення додаткової судової земельно-технічної експертизі не заслуговують на увагу, так як суд, враховуючи положення ст. 150 ЦПК України, прийшов до правильного висновку, що запропоновані представником відповідача питання не були поставлені під час проведення первісної експертизи, а тому додаткова судова земельно-технічна експертиза не може бути призначена.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду.

Також, колегія суду звертає увагу на те, що від представника відповідачки на адресу Апеляційного суду 28 листопада 2016 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з тим, що він приймає участь у судовому засіданні Приморського районного суду м. Одеси.

Проте, доказів, які б підтверджували зазначене та вказували б на поважність причин неявки в судове засідання апеляційної інстанції, представник відповідачки колегії суддів не надав.

В зв'язку з цим, виходячи з вимог ст. 305 ЦПК України, зазначені представником відповідачки причини неявки в судове засіданні колегією суддів визнані неповажними та справа розглянута у відсутності відповідачки та її представника, які належним чином були повідомлені про час и місце слухання справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 305, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова