Справа № 372/1426/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грицюк Поліна Володимирівна, про визнання недійсним і скасування рішення, державних актів про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій посилається на те, що згідно рішення сільради йому було надано у власність земельну ділянку площею 0,22 га, що розташована по АДРЕСА_1, яка раніше перебувала у користуванні його померлої дружини ОСОБА_6 У жовтні 2015 року позивач виявив на цій ділянці чужі межові знаки, потім дізнався про виділення цієї ж ділянки іншим особам, тому просив захистити його права у судовому порядку.

Під час розгляду справи позивач неодноразово змінював і уточнював позовні вимоги, загалом просив:

1) Визнати недійсним та скасувати рішення Підгірцівської сільської ради в Обухівському районі Київської області № 4 від 28.04.2000 року щодо передачі у власність:

- ОСОБА_2, земельної ділянки загальною площею 0,1195 га, по АДРЕСА_1, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1;

- ОСОБА_4, земельної ділянки загальною площею 0,1195 га, по АДРЕСА_1, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_2.

2) Визнати недійсним та скасувати державний акт (НОМЕР_3 зареєстрований за № 671 від 14.11.2001 року, виданий на підставі рішення Підгірцівської сільської ради № 4 від 28.04.2000 року) про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1195 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1, та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1.

3) Визнати недійсним та скасувати державний акт (НОМЕР_4 зареєстрований за № 671 від 14.11.2001 року, виданий на підставі рішення Підгірцівської сільської ради № 4 від 28.04.2000 року) про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1195 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_2, та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позов з урахуванням змін і уточнень підтримав повністю, посилаючись на те, що дружина позивача користувалась спірною ділянкою, після її смерті позивачеві була виділена сільською радою ця ділянка у власність, за виготовленням подальших документів позивач поки не звертався, бо не було коштів, в жовтні 2015 році на ділянці позивач виявив чужі кілочки, надав запит у сільраду і дізнався про порушення своїх прав, було порушено права позивача на приватизацію ділянки, право користування і володіння земельною ділянкою, оскільки ця ж ділянка виділена відповідачеві із порушеннями закону.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_8 в судовому засіданні проти позову з урахуванням змін і уточнень заперечив повністю, посилаючись на те, що позивач не набув права на землю, оскільки не реалізував рішення сільради про виділення земельної ділянки, не користувався нею, право користування позивач також не успадкував, відповідач придбала вільну від забудов ділянку, якою ніхто не користувався тривалий час, земельно-кадастрова документація позивачеві не розроблялась, державний акт не виготовлявся, межі земельної ділянки не встановлювались, межові знаки не передавались, відповідач є належним набувачем, оскільки купила ділянку за оплатним договором, саме при купівлі ділянки їй встановлювались межові знаки.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень суду не надали.

Вислухавши представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, що підтверджується відміткою у паспорті, свідоцтвом про шлюб.

У земельно-кадастровій книзі Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області за 1992-2007 роки, міститься запис про те, що ОСОБА_9 є користувачем земельної ділянки площею 0,25 га, у аналогічній книзі, розпочатій веденням у 2008 році міститься запис № 253 про те, що ОСОБА_9 є користувачем земельної ділянки площею 0,22 га при цьому місце розташування та інші ідентифікуючі ознаки земельної ділянки, дата набуття права користування, реквізити рішення сільради, на підставі якого у цієї особи виникло право на землю, підстави зміни площі ділянки, інші важливі відомості не зазначені, що підтверджується витягами із земельно-кадастрової книги, довідками сільради.

28.04.2000 року рішенням виконкому Підгірцівської сільської ради № 4 було виділено у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суміжні земельні ділянки площею по 0,12 га в с.Підгірці Підгірцівської сільської ради, що підтверджується довідками сільради, управління Держгеокадастру, технічною документацією.

14.11.2001 року на підставі вказаного вище рішення ОСОБА_4 було видано державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_5 відносно земельної ділянки площею 0,12 га в с.Підгірці Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, право власності ОСОБА_4 на вказану ділянку було зареєстровано державою, що підтверджується державним актом, довідками сільради, управління Держгеокадастру, технічною документацією, свідоцтвом про право власності, витягом з державного земельного кадастру, інформаційними довідками.

14.11.2001 року на підставі вказаного вище рішення ОСОБА_2 було видано державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_6 відносно земельної ділянки площею 0,12 га в с.Підгірці Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, право власності ОСОБА_2 на вказану ділянку було зареєстровано державою, що підтверджується державним актом, довідками сільради, управління Держгеокадастру, технічною документацією, інформаційними довідками.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

01.02.2006 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Підгірцівської сільської ради із заявою про переоформлення земельної ділянки, посилаючись на те, що державний акт на ім'я його дружини ОСОБА_6 не виготовлявся, що підтверджується заявою.

02.02.2006 року рішенням Підгірцівської сільської ради № 83 позивачеві ОСОБА_1 було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,22 га, при цьому зміст рішення та протоколу сесії сільради відрізняються в частині місцерозташування і цільового призначення ділянки, покладених на позивача обов'язків, зокрема у рішенні зазначено, що сільрадою надано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,22 га по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд, надано дозвіл проектній землевпорядній групі на виготовлення державного акту, зобов'язано ОСОБА_1 проведення вишукувальних робіт та виготовлення технічної документації здійснити у відповідності до діючого законодавства України, а у протоколі сесії зазначено, що ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 0,22 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, а вказаних вище зобов'язань на ОСОБА_1 не покладено, дозвіл на виготовлення державного акту не надавався, що підтверджується рішенням, випискою із протоколу сесії, довідками сільради.

20.10.2015 року відповідач ОСОБА_4 продала, а відповідач ОСОБА_3 купила земельну ділянку площею 0,1195 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_2, право власності ОСОБА_3 на цю ділянку зареєстровано державою, що підтверджується договором, матеріалами його нотаріального посвідчення, інформаційними довідками.

У жовтні 2015 року позивач виявив встановлені межові знаки на вказаній вище земельній ділянці у межах виготовлення технічної документації для її відчудження, що підтверджується кадастровий планом, іншими матеріалами справи, а також визнається сторонами.

Протягом березня 2016 року позивачем отримано відповіді на запити до сільради та управління Держгеокадастру про те, що спірні земельні ділянки належали і належать відповідачам, що підтверджується листами, інформацією державного земельного кадастру, інформаційними довідками з державних реєстрів, адвокатськими запитами.

Факт повного накладення належних відповідачам і виділеної позивачеві земельних ділянок підтверджується довідкою Підгірцівської сільської ради і ніким не оспорювався.

При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України (1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 6 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Відповідно до п. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б містили відомості про внесення даних про виділену позивачеві земельну ділянку до земельно-кадастрової документації, видачу йому правовстановлюючого документа на землю чи державну реєстрацію відповідного права на землю за позивачем до набуття відповідачами права власності на цю ж ділянку. В обґрунтування наявності права на землю ним особисто позивач обмежився лише посиланнями на рішення сільради, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у рішенні від 30 травня 2012 року.

При цьому слід прийняти до уваги, що у часі рішення органу місцевого самоврядування щодо виділення земельної ділянки позивачеві винесено пізніше - у 2006 році, ніж аналогічні рішення про виділення спірних земельних ділянок відповідачам - у 2000 році, а також пізніше видачі відповідачам правовстановлюючих документів на земельні ділянки (у 2001 році). Тобто, право власності на спірні ділянки у відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виникло раніше, ніж було винесено рішення сільради, яке надало позивачеві ОСОБА_1 право на приватизацію цих ділянок.

Доводи позову про виникнення у позивача будь-яких прав внаслідок перебування у шлюбі із колишнім користувачем спірної ділянки - ОСОБА_6, не знайшли об'єктивного підтвердження під час судового розгляду, крім того представник позивача у судовому засіданні посилався на те, що шляхом пред'явлення позову позивач захищає свої власні права, а не порушені права своєї померлої дружини. При цьому будь-яких доказів факту наявності у ОСОБА_6 права користування спірною земельною ділянкою станом на час набрання чинності новим ЗК України 1990 року, тому відомості у земельно-шнуровій книзі не можуть прийматись до уваги. Зокрема, наявні у матеріалах справи письмові докази вказують на наявність запису у земельно-кадастровій книзі сільради, яка ведеться лише із 1992 року. При цьому будь-які підстави внесення відповідного запису до цієї книги судом не встановлені. Крім того, позивач не надав будь-яких доказів спадкування за померлою дружиною права користування спірною ділянкою, навіть не повідомив суду відомості щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 За таких обставин, посилання на право користування ОСОБА_6 відносно спірної земельної ділянки не співвідносяться із захистом особистих прав позивача у межах цього спору.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач ОСОБА_10 не набув права власності або права користування на спірну земельну ділянку у порядку, визначеному чинним на будь-який час законодавством, оскільки в земельно-кадастрових документах відсутній запис щодо передачі земельної ділянки позивачу у власність, він не отримував правовстановлюючий документ щодо спірної земельної ділянки, відповідне право не реєструвалось в установленому законом порядку. Більш того, фактично позивач не реалізував свої права, які могли б виникнути у нього на підставі рішення органу місцевого самоврядування, при цьому будь-яких неправомірних дій щодо перешкоджання реалізації цього права з боку будь-кого із відповідачів не допускалось. З пояснень сторін вбачається, що бездіяльність позивача щодо вжиття заходів на виконання рішення сесії сільської ради обумовлена лише суб'єктивним відношенням самого позивача. Таким чином, право на земельну ділянку позивач не набув ні за нормами чинного на час виділення відповідачам, а потім і йому земельних ділянок, ні у подальшому, ні за нормами чинного на цей час законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України в редакції 1990 року приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних ділянок, що передаються в приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація з землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Положенням про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою КМУ від 12.01.1993 року №15, чинним на час отримання позивачем у власність земельної ділянки, було передбачено, що Державний земельний кадастр ведеться Держкомземом, Комітетом по земельних ресурсах і земельній реформі Республіки Крим, управліннями земельних ресурсів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Держкомзем забезпечує постійне вивчення потреби в земельно-кадастровій інформації. Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, ґрунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням грунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель. Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні. Документація державного земельного кадастру ведеться по територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областей, Республіки Крим і України в цілому з урахуванням природно-сільськогосподарського і лісогосподарського районувань та функціонального зонування територій населених пунктів. До земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом.

З прийняттям Закону України «Про державний земельний кадастр» вказаний порядок втратив чинність та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 було затверджено інший Порядок ведення Державного земельного кадастру.

Пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлена виключна компетенція міської ради вирішення питань відповідно до закону регулювання земельних відносин.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Таким чином, для набуття статусу землекористувача за ЗК України в редакції 1990 р., обов'язковими передумовами були: встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями; та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування землею.

Суду не було подано належних і допустимих доказів щодо встановлення меж земельної ділянки позивача або ж його померлої дружини в натурі (на місцевості) землевпорядною організацією, відповідних записів у земельно-кадастрових документах, а також доказів одержання позивачем документів, що посвідчують право користування чи право власності землею.

За таких обставин, позивач не набув статусу землекористувача чи статусу власника спірної земельної ділянки як за нормами чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, так і у подальшому.

В той же час відповідачі набули право власності на спірну земельну ділянку відповідно до чинного законодавства на підставі рішень уповноваженого органу чи на підставі ніким не оспореного правочину, отже правомірно.

Частина 5 статті 116 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачала, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом

Як вже зазначалось вище, позивач не набув в установленому законом порядку право власності або користування земельною ділянкою, тому потреби у вирішенні питання щодо вилучення (викупу) у нього або ж у його померлої дружини цієї ділянки перед виділенням відповідачам не було. Крім того, сторонами визнається що до цього часу спірні земельні ділянки ніким фактично не використовувались, а початок їх користування за цільовим призначенням у часі відноситься до жовтня 2015 року, коли відповідач ОСОБА_3 встановила межові знаки та почала готувати ділянку до будівництва. За таких обставин, достатніх підстав вважати, що станом на час виділення сільрадою відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спірні земельні ділянки не були вільними, суд не вбачає.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки набула право власності на підставі чинного і ніким не оспореного договору купівлі-продажу на оплатній основі.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду.

Доказів вчинення відповідачами як власниками будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки без порушень чинного законодавства, не допускали будь-яких протиправних дій по відношенню до позивача, тому доводи позову про наявність порушень законодавства пи винесенні оскаржуваних рішень органом місцевого самоврядування хоч і не знайшли об'єктивного підтвердження під час розгляду, але у будь-якому випадку задоволення позовних вимог може викликати непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, унеможливить ефективне використання ним права власності.

Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб.

Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказав, яке його право не порушено, а тому не встановивши, яке право не порушено, суд не має право його захистити.

Враховуючи те, що при вирішенні спору встановлено відсутність у позивача права на землю, яке б підлягало судовому захисту, тому не встановлено достатніх підстав для застосування повноважень суду щодо втручання у право власності відповідачів в межах судового захисту порушених права позивача.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову не грунтуються на законі та матеріалах справи, позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, позивач не довів обставин наявності у нього права на землю та порушень такого права відповідачами, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57- 60, 88, 209, 212-214 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 78, 81, 106, 116, 118, 125, 126, 152, 153, 155, п.7 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 9, 17, 23, 27, 31, 114 Земельного кодексу України (1990) року, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 373, 386, 387, 391 Цивільного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про землеустрій», п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», ст.ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грицюк Поліна Володимирівна, про визнання недійсним і скасування рішення, державних актів про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко