н/п 2/490/1055/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді Мамаєвої О.В.

із секретарем Баришніковою І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до підприємства комунальної власності області "Фармація" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначено, що вона працювала у ПКВО "Фармація", з 23.08.2012 року була призначена на посаду завідувача аптечного пункту №3 міжлікарняної аптеки №110. 19.03.2014 року було виявлено нестачу з боку іншого працівника аптечного пункту, а з 28.04.2014 року позивача звільнено з посади у зв'язку із втратою довіри, згідно п.2 ст. 41 КЗпП України.

Однак, із звільненням вона не згодна, так як відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження вини позивача у нанесені будь-яких збитків підприємству.

У судовому засіданні позивач та її представник вказали, що перед тим, як була проведена інвентаризація вона знаходилась у відгулах, так як її донька народила дитину, і вона допомагала за нею доглядати, з 18 березня по 18 квітня, а в цей час в аптеці працювала ОСОБА_5 Після виявлення нестачі ОСОБА_5 пояснила, що ввечері 25.02.2014 року забула замкнути двері, а 26.02.2014р. бачила, що в аптеку хтось проник. До нестачі, яка була виявлена в ході інвентаризації 28.04.2014р. позивач також не причетна, так як знаходилась в цей час у відгулах. Тому її вини у нестачі немає, а її звільнення було проведено безпідставно. Також позивач пояснила, що вона не звернулась у місячний до суду із позовом про поновлення на роботі, оскільки після звільнення вона змушена була поїхати до Росії, де проживають її родичі, та потребували її допомоги, а повернулась до України лише 28.07.2014 року.

Представники відповідача зазначили, що з позовом не згодні, зазначили, що 18.03.2014р. в аптечному пункті, де працювала позивач, в результаті проведення інвентаризації, була виявлена нестача у розмірі 25299,88 грн., було проведено службове розслідування, 27.03.2014р. ОСОБА_1 дала пояснення, що не може пояснити причини виникнення недостачі. 28.04.2014р. була повторно проведена інвентаризація, в ході якої вже була виявлена недостача у розмірі 33091,48 грн. Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_5, було прийнято рішення, що в діях останніх вбачаються винні дії, що призвели до матеріальних збитків на загальну суму 33091,48 грн., що дає підстави для витрати довіри до вказаних посадових осіб, а прийнято рішення про їх звільнення за втратою довір'я.

Крім того, позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. Тому у задоволенні позову просять відмовити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23.08.2012р. була призначена на посаду завідувача аптечного пункту №3 міжлікарняної аптеки №110 - філії ПКВО "Фармація" /а.с. 59/.

ОСОБА_6 посадової інструкції завідувача аптечним пунктом №3 фармацевта відділу готових лікарських форм міжлікарняної аптеки №110 - філії підприємства комунальної власності області "Фармації", завідувач зобов'язаний слідкувати за станом та зберіганням основних та малоцінних засобів, які знаходяться в аптечному пункті, своєчасно інформувати керівництво про стан справ в аптечному пункті, несе матеріальну відповідальність за товарно-матеріальні цінності, згідно підписаного договору про матеріальну відповідальність /а.с. 61/.

23.08.2012 року із ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно якого ОСОБА_1 виконує роботу з оперативного керівництва аптечним пунктом безпосередньо пов'язану з збереженням, обробкою, продажем /відпуском/, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їй матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених їй підприємством матеріальних цінностей і в зв'язку із викладеним зобов'язується: а) дбайливо ставитись до переданих їй для збереження або інших цілей матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів до запобігання збитку, б) вчасно повідомляти керівництву підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених йому матеріальних цінностей. Працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збиток заподіяний не з його провини /а.с.60/.

Наказом №135-а від 18.03.2014 року у зв'язку із введенням кількісного обліку та встановленням нового фіскального принтеру, доручено провести інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей в аптечному пункті №3 МЛА №110 - філії ПКВО "Фармація" станом на 19.03.2014 року /а.с. 78/.

ОСОБА_6 акту результатів інвентаризації від 19.03.2014 року, виявлена недостача товарів на суму 25299,88 грн. та недостача товарів зі спливом строку реалізації на суму 1302,50 грн. /а.с. 81/.

ОСОБА_6 пояснення ОСОБА_1 від 27.03.2014 року, їй невідомо яким чином утворилась недостача на суму 25299,88 грн., вона до неї непричетна, а прострочений товар на суму 1302,50 грн. є в наявності /а.с. 64/.

ОСОБА_5 в своїх поясненнях від 26.03.2014 року вказала, що 25.02.2014 року вона погано почувалась та закрила аптеку о 15-00 годині, однак двері в аптеку не закрила. Вранці 26.02.2014 року вона бачила, що в аптеці хтось був, та вона побоялась повідомити, вона згодна погашати виявлену недостачу на суму 25299,88 грн. /а.с. 185/. Представники відповідача не заперечують, що ОСОБА_5 дійсно давала такі пояснення.

Наказом від 28.04.2014 р. доручено провести повторну (контрольну) інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей в аптечному пункті №3 МЛА №110 - філії ПКВО "Фармація" станом на 28.04.2014 року /а.с.132/.

ОСОБА_6 інвентаризації від 28.04.2014 року виявлена недостача товарів на суму 33091,48 грн. /а.с. 136/.

ОСОБА_6 наказу №337-к від 28.04.2014р. ОСОБА_1 звільнено з 28.04.2014 року за ст. 41 п.2 КЗпП України у зв'язку із втратою до нею довіри з боку директора ПКВО "Фармація" /а.с. 163/. Також звільнено ОСОБА_5 /а.с. 163/.

У поясненні від 29.04.2014 року (поданому після її звільнення) ОСОБА_1 вказала, що немає відношення до виявленої недостачі 28.04.2014 року, оскільки була у відгулах з 18.03.2014 року по 18.04.2014 року, виявлену недостачу допустила ОСОБА_5 /а.с. 68/.

Як слідує із пояснень сторін, ОСОБА_1 не була членом профспілки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного.

ОСОБА_6 п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом також у випадках:

винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

ОСОБА_6 п.28 постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Таким чином, сам факт недостачі грошових чи товарно-матеріальних цінностей, не є достатньою підставою для звільнення працівника у зв'язку із втратою довір'я. Власник повинен довести наявність у діях працівника конкретних порушень, довести вину працівника у цих порушеннях.

Положення стосовно того, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збиток заподіяний не з його провини передбачено і у договорі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеному із ОСОБА_1

Із пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 визнала, що саме її необережні дії спричинили недостачу, яка була виявлена станом на 19.03.2014 року, при виявленні недостачі 28.04.2014 року письмові пояснення до звільнення від ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не були відібрані. Таким чином, керівництвом в останньому випадку не з'ясовано хто саме із вказаних осіб чи вони спільно допустили виявлену недостачу, які конкретні порушення були допущені кожною із них, та не доведена вина, зокрема, ОСОБА_1 у цих порушеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність в діях ОСОБА_1 конкретних порушень посадових обов'язків та саме її вина в цих порушеннях не доведена.

За таких обставин, сам по собі факт нестачі грошових коштів без доведеності вини працівника не може бути достатньою підставою для недовіри та звільнення позивачки з роботи за пунктом 2 ст. 41 КЗпП України.

При цьому доводи позивача, про те, що вона з 18.03.2014 року по 18.04.2014 року була відсутня на робочому місці, так як знаходилась у відгулах, а в аптечному кіоску працювала в цей час ОСОБА_5, яка допустила недостачу, не підтверджені належними та допустимими доказами, а також спростовуються табелем обліку використання робочого часу за березень - квітень 2014 року /а.с. 74-77/.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду … у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач звернулась до суду із позовом про поновлення на роботі 31 липня 2014 року, тобто, після спливу 3-х місяців від дня звільнення (28 квітня 2014 року, коли отримала копію трудової книжки /а.с. 71/ та відмовилась від отримання наказу про звільнення).

В обгрунтування причин пропуску вказаного строку зазначила, що після звільнення виїхала до Росії доглядати хвору родичку та повернулась в Україну лише 28.07.2014 року.

Відповідно до п.4 постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Суд не бере до уваги вказані доводи позивача про поважність причин пропуску місячного строку для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, оскільки належних та допустимих доказів, всупереч вимогам ст.ст. 60-61 ЦПК України, позивач на підтвердження своїх доводів не надала. Квиток про приїзд до України з Москви 28.07.2014 року не свідчить про поважність таких причин, так як невідомо коли виїхала позивач до Росії та з якою метою. Тому суд вважає неможливим поновити пропущений строк.

Таким чином, на підставі вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що заявлений позов про поновлення на роботі задоволенню не підлягає у зв'язку із пропуском місячного строку звернення до суду із позовом.

Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають віднесенню на рахунок держави, так як позивач від сплати судового збору звільнена.

Керуючись ст.ст.10,30,31,60,81,88,212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.41, 233, 235 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до підприємства комунальної власності області "Фармація" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. В. Мамаєва