Номер провадження: 22-ц/785/1238/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Драгомерецького М.М.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Тер-Григорьян Л.Г.,

за участю: представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4,

та представників третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги

ОСОБА_5 ОСОБА_6 і ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_5, треті особи Третя Сумська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 травня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_5, треті особи Третя Сумська державна нотаріальна контора, КП «БТІ та РОН», ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Посилаючись на те, що на підставі договору міни від 19.12.1995 року, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_15, останній отримав у власність 6/25 частин домоволодіння, розташованого по вул. Фонтанська дорога, 141 у м. Одеса.

Відповідно до заповіту від 03.09.1998 року ОСОБА_15 заповів усе своє майно батькові позивача ОСОБА_16.

21.09.1998 року ОСОБА_15 помер, а ОСОБА_16 звернувся до Третьої Одеської ДНК з заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до заповіту від 28.05.2008 року ОСОБА_16 заповів усе своє майно ОСОБА_3, який є позивачем у даній цивільній справі.

20.04.2009 року ОСОБА_16 помер та на підставі заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини від 28.07.2009 року Третьою Сумською ДНК заведено спадкову справу щодо спадкового майна померлого ОСОБА_16.

Позивач вказує, що він є спадкоємцем ОСОБА_16, але оформити право власності на спірну частину домоволодіння у нотаріальній конторі в порядку спадкування він не має можливості, в зв'язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Не погодившись із позовними вимогами ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 звернувся до суду із позовною заявою до Одеської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.0442 га. за адресою: м. Одеса вул. Фонтанська дор., 141.

ОСОБА_5 зазначає, що на вказаній земельній ділянці знаходяться будівлі та споруди, які належать йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 03.09.1999 року та на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2000 року.

ОСОБА_5 стверджує, що на земельній ділянці, яка йому належить він здійснив нове будівництво будівель та споруд, тому посилаючись на ст.376 ЦК України наполягав на задоволені заявлених ним позовних вимог.

У судовому засіданні ОСОБА_5 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_3 просив відмовити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, неодноразово належним чином були сповіщені про час та місце розгляду справи.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_17 задоволено частково, а саме визнано за ОСОБА_3 право власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, №141, загальною площею 205,8 кв.м. жилою площею 106,4 кв.м. в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_16, померлого 20 квітня 2009 року. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_17 відмовлено. Також, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 у повному обсязі, а у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3, представники Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради, а також третя особа ОСОБА_5, представники Третьої Сумської державної нотаріальної контори, КП «ОМБТІ та РОН», а також ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 не з'явились, але про розгляд справи всі учасники процесу були сповіщені неодноразово належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, крім того, інтереси позивача ОСОБА_3, а також третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_18 представляють їх довірені особи, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка зазначених сторін у судове засідання не перешкоджає подальшому розглядові справи та їх доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на неї, а також заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Однак, у повній мірі вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є 20/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Одеса вул. Фонтанська дорога №141, та залишились після смерті ОСОБА_15 померлого 21.09.1998 року (а.с.9 т.1), який за життя залишив заповіт на ім'я ОСОБА_16 на успадкування всього належного йому майна, яке належало спадкодавцю на час смерті (а.с.8 т.1).

Оскільки ОСОБА_16 20.04.2009 року помер (а.с.14 т.1), та не зареєстрував частку спірного домоволодіння на своє ім'я, то після його смерті спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_3 (а.с.13 т.1), який внаслідок спору щодо майна, яке він вважає спадковим, звернувся до суду з позовом щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с. 3-6 т.1), та який в подальшому був ним уточнений (а.с. 86-87 т.1) та судом першої інстанції задоволений частково.

Однак, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання за ним права власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, №141, загальною площею 205,8 кв.м. жилою площею 106,4 кв.м в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_16 померлого 20 квітня 2009 року суд першої інстанції необґрунтовано визнав факт належності на праві власності ОСОБА_16 спірних 20/100 частин домоволодіння по вул. Фонтанська дорога, 141, у м. Одесі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_15 спірні обєкти нерухомості реально існували, як нерухоме майно.

Як вбачається з Висновку №388 судової будівельно-технічної експертизи TOB ОФ «ІНЮГ- Експертиза» від 21.03.2013 року на момент проведення експертизи вище перелічені обєкти нерухомості реально існують, але при цьому зазначається, що вони фактично були збудовані заново з частковим використанням нових будівельних матеріалів та підключенням будинків до інженерних комунікацій.

При цьому земельна ділянка площею 0,0442 га., що знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога №141, на якій розташовані зазначені вище спірні споруди належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності 1-ОД №087395, виданого 12.04.2001 року Одеською міською радою.

Відповідно до проекту відведення земельної ділянки станом на 2000 рік на земельній ділянці площею 0,0442 га., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога №141, знаходяться лише будівлі, які належали ОСОБА_5 та ОСОБА_19.

При перевірці органами місцевого самоврядування наявності прав будь-яких третіх осіб на земельну ділянку, що передавалася у власність ОСОБА_5, або на майно, що на ній знаходилось, не було, що вбачається, зокрема з наявної в матеріалах справи копії висновку Управління земельних ресурсів Одеської міської ради №10 від січня 2001 року (а.с. 172 т.1).

Таким чином на момент приватизації ОСОБА_5 земельної ділянки на ній було відсутнє будь-яке нерухоме майно, належне будь-яким особам, у тому числі і ОСОБА_15, тому обєкт спадкування був відсутній.

Суд першої інстанції, визнаючи право власності на 20/100 частин домоволодіння №141 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі, загальною площею 205,8 кв.м та жилою площею 106,4 безпідставно та необґрунтовано встановив, що 20/100 частин домоволодіння становлять вищезазначену площу, оскільки в технічних паспортах від 27.08.1999 року та від 03.12.2009 року площа спірних будівель різна.

Крім того, в експертному висновку №388 судової будівельно-технічної експертизи ТОВ ОФ «ІНЮГ- Експертиза» від 21.03.2013 року зазначено, що розміри приміщень не відповідають зазначеним в технічному паспорті від 27.08.1999 року.

Доводи суду першої інстанції щодо встановлення площі 20/100 частин спірного домоволодіння (загальна, площа 205,8 кв.м, жила площа 106,4 кв.м.) на підставі відомостей Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, безпідставні, адже згідно Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.11.2014 року запис щодо реєстрації за ОСОБА_16 права власності закритий (скасовано) (а.с. 95 т.3).

Судом першої інстанції не було встановлено, яку реальну площу мають спірні приміщення на день винесення рішення та яку частку від домоволодіння вони становлять та якими саме належними доказами це доведено.

Крім того, судом першої інстанції було неправильно застосовано ст.1218 ЦК України, та незастосовано ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з інформаційними відомостями КП «ОМБТІ та РОН» та Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.11.2014 року, які наявні в матеріалах справи, станом на момент смерті ОСОБА_16 - 20.04.2009 року право власності на 20/100 частин домоволодіння не було зареєстровано ні за ОСОБА_15, ані в подальшому за ОСОБА_16.

Відповідно до п.3.1 ОСОБА_20 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

Отже, задоволення судом першої інстанції позовних вимог про визнання за спадкоємцем права власності на спадкове майно, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутні правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця та державна реєстрація прав), є суттєвим порушенням норм матеріального права - фактичним визнанням права власності за позивачем без будь-якої правової підстави.

Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції визнав за позивачем право власності на об'єкт нерухомості у складі приміщень, які не існували на момент складання технічного паспорту від 27.08.1999 року, тобто станом на момент смерті ОСОБА_15.

Висновком №388 судової будівельно-технічної експертизи TOB ОФ «ІНЮГ-Експертиза» від 21.03.2013 року встановлено, що спірні приміщення у тому складі, як вони існують в теперішній час виникли в результаті їх реконструкції, проведеної ОСОБА_5 вже після приватизації земельної ділянки, а саме: по літ. «А» - влаштування нової несучої конструкції горищного даху, прибудування підсобного приміщення санітарно-технічного призначення; по літ. «Б» - переобладнання веранд у закриті приміщення з іншими конструктивними елементами, по літ. «К» - часткова зміна конструктивних елементів, тощо.

Оскільки, відповідні будівельні роботи проводились без належним чином затвердженого проекту, без дозволу на початок будівельних робіт та іншої дозвільної документації, на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_5 на праві власності, він вважає спірні будівлі відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом.

Згідно до ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво не набуває права власності на нього та може вважатися лише власником будівельних матеріалів, самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч.1 ст.376 ЦК України, не створює право власності спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

Як зазначено у п.3.2 ОСОБА_20 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільні справ про спадкування» право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

За вказаних обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3, адже єдиним законним власником земельної ділянки, на якій розташовані спірні об'єкти самочинного будівництва, є ОСОБА_5.

Відповідно до ст.90 ЗК України лише власники земельних ділянок мають право споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

На підставі ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Викладені норми чинного законодавства свідчать про те, що всі будівлі та споруди, які знаходяться на переданій ОСОБА_5 у власність земельній ділянці, зведені та перебудовані ним, є його власністю, і право власності на спірне майно, може бути визнано лише за ним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції залишив поза увагою те, що земельна ділянка площею 0, 0442 га., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 141, на якій розташовані спірні об'єкти нерухомості, є приватною власністю ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності 1-ОД №087395, виданого 12.04.2001 року Одеською міською радою.

Визнавши за ОСОБА_3 право власності на спірні об'єкти нерухомості, суд фактично позбавив ОСОБА_5 права власності на ту частину земельної ділянки на якій вони розміщені, що протирічить вимогам ч.1 ст.78 ЗК України згідно до якої, право власності на землю - це право володіти користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розмішені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно до ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Оскільки право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку у передбаченому законом порядку не припинено, то суд першої інстанції не мав законних підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає вимогам встановленим законодавством, а тому є незаконним та необґрунтованим, що в свою чергу є підставою для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову у повному обсязі.

При цьому, судова колегія не знаходить законних підстав щодо задоволення апеляційної скарги відносно задоволення позовних вимог ОСОБА_5.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 є власником житлових будівель та споруд, які належать йому на підставі договору дарування від 03.09.1999 року і на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2000 року та знаходяться за адресою: м. Одеса вул. Фонтанська дорога №141, право власності на зазначені обєкти нерухомості зареєстровано за ним в КП «ОМБТІ та РОН».

Згодом на підставі рішення Одеської міської ради від 26.01.2001 року №2070-ХХІІІ передано у приватну власність ОСОБА_5 0,0442 га. земельної ділянки за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога №141 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, на яку він отримав Державний акт на право приватної власності на землю 1-ОД №087395, на якій ним було зведено окремі об'єкти нерухомості, шляхом їх самовільної реконструкції, тому ОСОБА_5 вважає, що має законі підстави для задоволення заявленого ним позову.

Однак, на думку судової колегії у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 судом першої інстанції було відмовлено на законних підставах, з огляду на наступне.

Виходячи з приписів ст.376 ЦК України, яка регулює відносини, які виникають у тих випадках, коли вимоги діючого законодавства були порушені при будівництві обєктів нерухомості, житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом:

- якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;

- якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

- якщо вони збудовані з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В той же час, виходячи з приписів ч.3 ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів, раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок, охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів, урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва, захист прав громадян та громадських організацій згідно з законодавством.

Судом першої інстанції об'єктивно встановлено, що ОСОБА_5 було здійснено самочинне будівництво (що ним також не заперечується), але при цьому, згідно до вимог чинного законодавства суду не було надано доказів на підставі яких дозвільних документів це самочинне будівництво було збудовано.

Згідно до ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції, що діяла на момент здійснення будівельних робіт) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

Положення про порядок реконструкції вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень в м. Одесі від 17 квітня 2001 року за реєстраційним №2153-ХХІІІ регламентує порядок отримання дозволу та збирання вихідних даних для проектування, здійснення проектних робіт, узгодження експертизи та затвердження проектів реконструкції вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень зі зміною та без зміни функціонального призначення, здійснення будівельних робіт та прийняття в експлуатацію, вирішення питань землекористування при реконструкції цієї категорії об'єктів.

Згідно пункту 5.5 даного Положення реконструкція приміщень, яка розпочата та здійснюється без реєстрації Інспекції архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та без дозволу на здійснення будівельних робіт, вважається самовільною та забороняється всім суб'єктам містобудівної діяльності.

Всупереч зазначених вимог законодавства ОСОБА_5 не було отримано дозволу на будівництво, а в подальшому будинок не був прийнятий в експлуатацію відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції доведено обставини, що мають значення для справи, тому висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а тому суд правильно застосував норми матеріального права, у звязку з чим рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 слід залишити без змін.

При цьому, ОСОБА_5 не позбавлений права у встановленому законом порядку звернутись до компетентних органів державної влади, щодо введення в експлуатацію обєктів нерухомості, та збудовані ним на земельній ділянці площею 0,0442 га. яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога №141 та належній ОСОБА_5 на праві власності.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають істотне значення для справи та порушив норми матеріального і процесуального права в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, тому підстави для задоволення його позову в частині визнання за ОСОБА_3 право власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, №141, загальною площею 205,8 кв.м. жилою площею 106,4 кв.м в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_16 померлого 20 квітня 2009 року відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення.

Апеляційний суд не позбавлений можливості виправити недоліки допущені судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з урахуванням викладеного і на підставі п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог в частині визнання за ним права власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, №141, загальною площею 205,8 кв.м. жилою площею 106,4 кв.м. в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_16 померлого 20 квітня 2009 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_5, треті особи Третя Сумська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання за ОСОБА_3 право власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, №141, загальною площею 205,8 кв.м. жилою площею 106,4 кв.м. в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_16 померлого 20 квітня 2009 року скасувати та у задоволенні цієї частини позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_21

ОСОБА_2