АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Казенного підприємства «КІРОВГЕОЛОГІЯ» про стягнення боргу за прострочення грошового зобов'язання,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2016року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Казенного підприємства «КІРОВГЕОЛОГІЯ» про стягнення боргу за прострочення грошового зобов'язання відмовлено.

Справа №757/21643/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6473/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Т.В.Остапчук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене не на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а на припущеннях про ці обставини, а тому, відповідно до положень ч. 3 ст. 214 ЦПК України, оскаржуване рішення не може вважатися обґрунтованим. Вказала, що суд прийшов до неправильного висновку встановивши, що сторони перебували у трудових правовідносини, проігнорувавши детальні і обґрунтовані письмові пояснення представника позивача від 24 листопада 2015року стосовно того, що протягом усього означеного у позові періоду спірних правовідносин позивач не перебував з відповідачем у трудових відносинах. Натомість, правовідносини, що склалися між сторонами, зводяться до сплати грошей та грошовим зобов'язанням, а отже регулюються Розділом І ЦК України, оскільки саме за несвоєчасне виконання рішення Печерського районного суду м.

Києва від 18.12.2013 року, з відповідача на її користь підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 6806 грн. 81 коп., три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 691 грн. 42 коп. та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. У даному випадку борг відповідача у виконавчому провадженні є борговим зобов'язанням перед позивачем, у зв'язку з чим суд першої інстанції зобов'язаний був застосувати положення ст. 625 ЦК України. Даний спір відбувався між сторонами поза межами трудового законодавства та трудових правовідносин. Крім того зазначила, що судом першої інстанції не враховано правову позицію ВСУ у справі №6-2759цс15, при цьому у оскаржуваному рішенні не наведено відповідні мотиви щодо неврахування цієї правової позиції.

У суді апеляційної інстанції представник Казенного підприємства «КІРОВГЕОЛОГІЯ» ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за її відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції законно виходив з їх недоведеності та обґрунтованості, з огляду на те, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки положення ч.2 ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, при цьому зазначив, що з рішення суду про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку зобов'язальні правовідносини не виникають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 працювала у Казенному підприємстві «КІРОВГЕОЛОГІЯ» на посаді головного метролога - начальника центральної геолого - пошукової експедиції та була звільнена з роботи 21.03.2013року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. 03 березня 2014 року Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі №757/21701/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Казенного підприємства «КІРОВГЕОЛОГІЯ» про стягнення компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно якого стягнуто з Казенного підприємства «КІРОВГЕОЛОГІЯ» на користь ОСОБА_2 суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків її виплати в розмірі 13,93 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29606,58 грн., з відрахуванням з цієї суми податків.

14 березня 2014 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Трухановського

О.Д. відкрито виконавче провадження ВП №42468564 з виконання виконавчого листа №757/21701/13-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва 03.03.2014року.

24 липня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного. Під час проведення виконавчих дій з боржника було стягнуто кошти, які розподілено між стягувачами згідно з черговістю, установленою Законом України «Про виконавче провадження».

04 грудня 2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

15 січня 2015 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Коблоша О.Й. відкрито виконавче провадження ВП №45984904 з примусового виконання виконавчого листа №757/21701/13-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва 03.03.2014року.

Під час проведення виконавчих дій з боржника було стягнуто кошти в сумі 29620,51 грн., які було перераховано на картковий рахунок позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» 18.02.2015 року, що підтверджується листом-повідомленням Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м.Києві від 25.02.2015року №2662. 23 лютого 2015 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Так, статтею 9 ЦК України передбачено що положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до вимог ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

У свою чергу, положеннями статті 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до вимог яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення ч.2ст.625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, та обґрунтовано вважає, що з рішення суду про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зобов'язальні правовідносини не виникають.

Зокрема зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-43цс14 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України і є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, твердження ОСОБА_2 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які вона посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2016року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: