Апеляційний суд міста Києва
Справа № 755/2067/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2768/16 Доповідач у суді апеляціі інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби Украйни у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства у Дніпровському районі м. Києва про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

26.01.2015 позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1. А окрім неї, у вказаній квартирі зареєстровані ще її чоловік ОСОБА_7, син ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4 з дітьми ОСОБА_6 і ОСОБА_6

24 липня 2014 року відбулося вселення відповідача у квартиру згідно судового рішення, про що було складено відповідний акт державного виконавця.

Позивач вказувала на те, що відповідач відмовилася від проживання у спірній квартирі, не залишила там жодних речей та добровільно пішла з неї. З моменту вселення та по теперішній час відповідачі у квартирі не з'являються, не користуються та не цікавляться житлом, хоча і мають вільний доступ до квартири, не несуть витрати по оплаті квартири, будь-яких сварок та конфліктів з приводу неможливості потрапити до квартири не було. Відповідач разом із дітьми проживає у приватному будинку зі своїм чоловіком по АДРЕСА_2

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства у Дніпровському районі м. Києва про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість. Зазначала, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені обставини справи, не дана юридична оцінка доказам того, що місце свого проживання та дітей відповідач визначила у свого чоловіка, медичне обслуговування дітей у Голосіївському районі м. Києва, там же відвідують дошкільний навчальний заклад № 591, кореспонденції та соціальні виплати отримується у поштовому відділенні № 03026 за місцем проживання. Докази, які надала відповідач у заперечення позовних вимог вважає неналежними. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_4 та 3-х осіб в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, відповідач ОСОБА_4 для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обгунтованим визнається рішення , в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи , висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та малолітні діти такого права не втратили.

Такі висновки суду є правильними і колегія суддів з ними погоджується дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2013, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.09.2013, ОСОБА_4 вселено у квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-16, 17- 21).

На виконання вищезазначеного рішення, 24 липня 2014 року Державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві на підставі виконавчого листа № 2-4608/11 виданого 12.02.2014 Дніпровським районним судом м. Києві вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 (а.с. 22). Позов до суду по справі, яка переглядається в апеляційному порядку позивачем ОСОБА_3 був пред'явлений 26.01.2015.

Згідно довідки ЖРЕО № 403 від 30.04.2014 № 545, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані сторони по справі та треті особи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (а.с. 23).

Як вбачається з матеріалів справи з часу вселення ОСОБА_4 до спірної квартири - 24 липня 2014 року і до пред'явлення позову до суду про визнання її та її дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням - 26 січня 2015 року пройшло 6-ть місяців і 2- а дні.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з передбачених ст.71 ЖК України підстав, необхідно встановити строк та причини непроживання.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 Житлового кодексу України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Судом встановлено, що відповідач не проживала на спірній жилій площі з поважних причин, оскільки не могла потрапити до квартири за відсутності ключів від другого замка дверей.

Ці обставини підтверджуються заявами ОСОБА_4, подані 31.07.2014 та 17.02.2015(уже під час розгляду справи в суді) до Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації з питання порушення її з дітьми житлових прав, якою заяви були переадресовані листами від 22.08.2014 та 16.03.2015 до Відділу ДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 47, 48, 72-74).

26.11.2014 та 17.02.2015 відповідач ОСОБА_4 подавала заяви до ЖРЕО № 403 у яких просила у зв'язку із перешкоджанням їй з дітьми у доступі до квартири плату за комунальні послуги покласти на ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 65, 66).

Крім цього, ОСОБА_4 зверталася до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявами від 06.08.2014, від 18.02.2015 з приводу протиправних дій позивача та її родини за якими проводилася перевірка та надавалися відповіді, рекомендовано звернутися до суду (а.с. 68-71).

01.08.2014 та 18.03.2015 ОСОБА_4 подавала заяви до ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві про відновлення виконавчого провадження та призначення повторного вселення до спірної квартири (а.с. 76, 80, 81).

27 березня 2015 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві було винесено постанову про відновлення виконавчих проваджень ВП № 42126621 та ВП № 42126639 по виконанню виконавчих листів № 2-4608/11 виданих 12.02.2014 Дніпровським районним судом м. Києва про вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 125, 126).

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача про відсутність відповідача та неповнолітніх дітей у спірному жилому приміщенні понад шість місяців підряд без поважних причин не підтверджені доказами, які позивач повинна була надати відповідно до вимог вищезазначених норм. А подані докази у розумінні ст.ст.57-58 ЦПК України не є належними та допустимими і не можуть бути підставою до задоволення позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав до скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: