АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/7/16. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В. Категорія: житлові.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 червня 2016 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Черкасова В.В.,

за участю секретаря: - Лашакової Д.І.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скарго представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, 3-особа: Київський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області - про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року ОСОБА_8 звернувся в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 16 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. за р. №2406, він є власником квартири АДРЕСА_1.

В належній йому квартирі зареєстрована та проживає колишній власник житла ОСОБА_6, яка добровільно виселитися з квартири та знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою не бажає.

Посилаючись на вказані обставини та ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України, ОСОБА_8 просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку з неї ОСОБА_6

Стягнути з ОСОБА_6 на його користь судовий збір у розмірі 8 грн. 50 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5 373 грн.

Відповідачка ОСОБА_6 в особі свого представника, позов не визнала.

При цьому посилалася на те, що у зв'язку з розглядом судом кримінальної справи, в якій ОСОБА_10, ОСОБА_11 притягуються до кримінальної відповідальності за вчинення шахрайських дії, а спірна квартира є об'єктом злочину, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Представник Київського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явився.

Згідно заяви поданої до суду, просив розглянути справу за його відсутності.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2014 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_8 в користуванні його власністю шляхом виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 3 242 грн. 30 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що відповідачка зареєстрована та проживає в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, чим порушує його право, як нового власника, на вільне володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівля-продажу, посвідченого Харківською Товарною біржею «Слобода» 30 січня 1995 року біржовий контракт №Н5-1049, та на підставі договору дарування, посвідченого 8-ю Харківською Державною нотаріальною конторою 26 листопада 1994 року за р. №4-15483.

26 грудня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_11 уклали договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. за р. №4447, згідно з яким комісіонер ОСОБА_11 зобов'язався за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента ОСОБА_6 шляхом укладання договору купівлі-продажу від свого імені, продати квартиру АДРЕСА_1 (а. с.64 том №1).

16 липня 2010 року ОСОБА_11 та ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. за р. №2406, згідно з яким комісіонер ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_8 придбав за три мільйони грн. належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6-7 том №1).

13 серпня 2010 року ОСОБА_8 зареєстрував право власності на вказану квартиру в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ( а. с. 9 том №1).

У січні 2011 року ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, третя особа: приватний нотаріус Харківського МНО Малахова Г.І., в якому просила визнати недійсними договір комісії від 26 грудня 2008 року, укладений між нею та ОСОБА_11, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_8, посвідчені приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено за недоведеністю (а. с. 169-171, 1720173 том №1).

Судовим розглядом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_6(а. с. 13, 25 том №1).

14 грудня 2010 року ОСОБА_8 через засоби поштового зв'язку направив ОСОБА_6 письмову вимогу про добровільне виселення з належної йому квартири та зняття з реєстраційного обліку, однак відповідачка спірну квартиру не звільнила, з реєстраційного обліку в квартирі не знялась ( а. с.14-16 том №1).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідачка ОСОБА_6 не є членом сім'ї нового власника квартири ОСОБА_8

Між власником квартири ОСОБА_8 та колишнім власником квартири ОСОБА_6 відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловою площею квартири АДРЕСА_1.

Після укладання договору купівлі-продажу, відповідачка ОСОБА_6 втратила право власності на спірну квартиру та право користування житловими приміщеннями в спірній квартирі.

Своїм проживанням в квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_6 створює перешкоди ОСОБА_8 в користуванні належної йому власністю.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідачка своїм проживанням в спірній квартирі порушує права нового власника на вільне володіння, користування та розпорядження належною йому квартирою, та правомірно усунув йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку з неї ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що у березні 2014 року ОСОБА_6 в собі свого представника звернулась в суд з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, в якому просила визнати недійсними договір комісії від 26 грудня 2008 року, укладений між нею та ОСОБА_11, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 з підстав, передбачених ст. ст. 228, 232 ЦК України (а. с.146-149 том №2).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2014 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_6- ОСОБА_7 про зупинення провадження у справі та зупинено провадження у справі до розгляду судом першої інстанції заявленого ОСОБА_6 позову ( а. с.152 том №2).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 9 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8 про визнання договору комісії, договору купівлі-продажу квартири недійсними відмовлено за недоведеністю (а. с.169-170, 174-175 том №2).

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_11 продав квартиру ОСОБА_6 шляхом вчинення шахрайських дій та договір купівлі-продажу квартири від 16 липня 2010 року є нікчемним, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Позивачка ОСОБА_6 зверталася з позовом в суд до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8 про визнання недійсними договору комісії, договору купівлі-продажу квартири з підстав, передбачених ст. ст. 228, 232 ЦК України, однак у задоволенні позову їй було судом відмовлено.

Посилання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції на те, що ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року, якою змінено вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року у відношенні засуджених ОСОБА_10, ОСОБА_11, встановлено фіктивність договору комісії та договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 зверталася в суд з позовом до ОСОБА_11 про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України та рішенням суду фіктивний правочин визнаний судом недійсним.

Не надані такі докази представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7, і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н ею законної сили.

Головуючий:

Судді: