Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.

при секретарі - Шевельовій Я.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 6/200 частин домоволодіння №41 по вул. Тернівській в м. Миколаєві.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона добросовісно володіє та відкрито користується частиною домоволодіння з 1964 року, тобто більше 10 років.Частка співвласників є незначною і не може бути виділена в натурі, з огляду на що просила на підставі ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на 6/200 частин №41 по вул. Тернівській в м. Миколаєві

У судовому засіданні позивачка та її представник просили позов задовольнити, та пояснили, що реального розподілу домоволодіння 41 між співвласниками не проведено, 6/200 частин домоволодіння складають частини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 3/200 частин кожної.

Третя особа ОСОБА_5 до судового засідання не з*явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності та вважала позов таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідачі та треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11Є, до судового засідання не з*явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності осіб, які не з*явились.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши доводи позову та матеріали справи, а також матеріали цивільної справи № 490/15803/14-ц,судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Домоволодіння 41 по вулиці Тернівській в місті Миколаєві знаходиться у частковій сумісній власності.

Між співвласниками вказаного домоволодіння постійно виникають конфлікти з приводу користування житлом та земельною ділянкою, та з 2012 року знаходиться у провадженні суду цивільна справа № 490/4090/13-ц про виділ частки в натурі, визнання права власності на частку домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою.

Судом встановлено, що у 1964р. ОСОБА_12 продала ОСОБА_13 та ОСОБА_14 по 15/100 часток домоволодіння, яке розташоване за адресою: вул. Тернівська, буд. 41 в м. Миколаєві, а ОСОБА_15 - 14/100 часток.

Рішенням народного суду Заводського району м.Миколаєва від 23.05.1973р., після смерті ОСОБА_15, якому належало 14/100 спірного домоволодіння, за ОСОБА_16 визнано право власності на 1/2 частину належного останньому майна, тобто на 7/100 домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Тернівська, 41.

Належні ОСОБА_15 7/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Тернівська, 41, успадкували згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, у рівних долях ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (свідоцтво про право на спадщину від 18.09.1973 року).

На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Центральної районної ради народних депутатів м. Миколаєва 23.01.1997р., право спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на 7/100, зареєстровано як право власності на 6/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Тернівська, 41.

Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння №41 по вул. Тернівській в м. Миколаєві, виданого 23.01.1997р. на підставі рішення Центральної районної ради народних депутатів від 24.12.1996р., ОСОБА_16 належать 17/100 вказаного домоволодіння.

Згідно договору дарування від 11.04.1997р., посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_16 подарувала ОСОБА_18 10/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Тернівська, 41.

Крім того, ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.12.2010р. визнано мирову угоду, згідно якої право власності померлої ОСОБА_19 на 15/100 часток перейшло до ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_16 по 5/100 часток кожній.

Як слідує із наявних правовстановлюючих документів та довідок Миколаївського ММБТІ, станом на 28.12.2012р., співвласниками спірного домоволодіння були: ОСОБА_5 - 5/100 часток, ОСОБА_1 - 5/100, ОСОБА_20 - 6/100, ОСОБА_9 - 6/100, ОСОБА_21 - 6/100, ОСОБА_18. - 10/100, ОСОБА_8 - 19/100, ОСОБА_22 - 13/100, ОСОБА_7 - 12/100, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 6/100, ОСОБА_16 - 12/100.

12.10.2012 року померла ОСОБА_16, на випадок своєї смерті вона залишила заповіт, яким заповіла належну їй частку домоволодіння №41 по вул. Тернівській в м. Миколаєві ОСОБА_5 23.11.2012р. ОСОБА_5 звернулась до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_16

31.10.2013р. ОСОБА_22 подарував належні йому 13/100 часток спірного домоволодіння ОСОБА_6

На підставі викладеного, ОСОБА_1 згідно правовстановлюючих документів належить 66/400 часток спірного домоволодіння (3/200 згідно свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Центральної районної ради народних депутатів м.Миколаєва 23.01.1997р.; 10/100 згідно договору дарування від 11.04.1997р., 5/100 ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.12.2010р., а ОСОБА_5 74/400, із них 26/400 (3/200 згідно свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Центральної районної ради народних депутатів м.Миколаєва 23.01.1997р.; 5/100 ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.12.2010р.) та як спадкоємиці ОСОБА_16 48/400 (7/100 - згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння №41 по вул. Тернівській в м. Миколаєві, виданого 23.01.1997р. на підставі рішення Центральної районної ради народних депутатів від 24.12.1996р., ОСОБА_16 належало 17/100 вказаного домоволодіння, мінус 10/100, які вона подарувала ОСОБА_1 згідно договору дарування від 11.04.1997р., 5/100 відповідно до ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2010р., 7/100+5/100 =12/100 або 48/400).

Рішенням народного суду Ленінського району м.Миколаєва від 29.08.1967р. визначено порядок користування земельною ділянкою домоволодіння №41 по вул. Тернівській в м. Миколаєві, а саме: у користування ОСОБА_13 виділено земельну ділянку №1 площею 121 кв.м., ОСОБА_14 - №2 площею 114 кв.м., ОСОБА_15 - №3 площею 121 кв.м., ОСОБА_7 - №4 площею 97 кв.м.

Як слідує із матеріалів справи, у фактичному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знаходились наступні приміщення за адресою м. Мколаїв, вул. Тернівська, буд. 41: квартира №6 - в технічному паспорті позначена як частина будівлі Е1, позначені приміщення 6-1,6-2,6-3 загальною площею 36,7 кв.м., будинок "Л" - в технічному паспорті позначена як будівля "Л" позначенні приміщення 1-1, 1-2 загальною площею 21,3 кв.м., квартира №5 - в технічному паспорті позначена як частина будівлі Е1, позначенні приміщення 5-1,5-2, 5-3, 5-4, 5-5, 5-6, загальною площею 36,5 кв.м.

Квартира №6 зруйнована, що вказано у висновках будівельно-технічної експертизи №95/15 від 27.05.2015р. та додаткової будівельно-технічної експертизи №101/15 від 09.07.2015р.

Фактично зазначеними приміщеннями користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ОСОБА_1 будинком літ.Л., а ОСОБА_5 - кв. №5. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спірному домоволодінні не проживали на час отримнаня права власності, та не проживають на даний час.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19.08.2015 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової падати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2015 року на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 серпня 2015 року залишено без змін.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Відповідно до статей 2, 318 Цивільного кодексу України річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

За змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За такого, ОСОБА_1 при заволодінні чужим майном знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Посилання на те, що частки ОСОБА_23 та ОСОБА_4 у спірному домоволодінні є незначними та не можуть бути виділені в натурі, та не завдасть їм істотної шкоди, оскільки вони цією власністю не користувались не заслуговують уваги, так як ці обставини законодавець закріплює у ст. 365 ЦК України, яка регламентує порядок припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших власників, а за такого, вони не є підставою для визнання права власності в порядку набувальної давності.

Окрім того, не є відкритим володіння майном, оскільки не проведений реальний розподіл майна, а кожен із співвласників має право на користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці ту праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників , які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.( ст.358 ЦК України ).

Між сторонами, при цьому існує тривалий спір щодо порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою.

Посилання ОСОБА_1на заволодіння майном у 1964 році не може бути підставою для визнання за нею права власності на майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки набуте ними 23.01.1997 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПКУкраїни, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 Євгенівна- відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Н.П. ЧЕРЕНКОВА