Провадження №22-ц/784/2477/16
провадження № 22ц-784/2477/2016 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

01 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславської О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2016 року

за позовом

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_10 про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014 року ОСОБА_8, ОСОБА_3, а також ОСОБА_9 через свого представника, звернулись з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_10 про визнання права власності.

Позивачі зазначали, що їм разом з відповідачем та ОСОБА_10 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1. Зокрема, відповідачу належить 13/25 частки у праві власності на вказану квартиру, а іншим співвласникам 12/25 частини, тобто кожному по 3/25 частки у праві власності на квартиру.

Посилаючись на те, що правовстановлюючий документ на квартиру втрачено, а їх право на частки не визнається ОСОБА_5 та вони позбавлені права вільно користуватися та розпоряджатися вказаними частками, позивачі просили визнати право власності по 3/25 частин спірного домоволодіння, за кожним з них.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, із змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, потерпіла особа має обрати саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є обєктом права спільної часткової власності.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 січня 1996 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, співвласниками квартири були позивачі ОСОБА_3 (до шлюбу Харитонюк) І.В., ОСОБА_8 та ОСОБА_9, відповідач ОСОБА_10, а також ОСОБА_11 (а.с. 12).

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, визначені частки зазначених співвласників у праві власності на вказану квартиру, які є рівними та складають по 3/25 частки для кожного (а.с. 20).

Після ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_11 відчужила свою частку на підставі договору дарування частки квартири від 10 червня 2014 року, за яким подарувала 3/25 часток цієї квартири ОСОБА_5 (а.с. 47-48).

Крім того, ОСОБА_5 належить 2/5 часток вказаної квартири на підставі договору дарування від 21 березня 2014 року (а.с. 40-41).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі зазначали, що вказане вище свідоцтво про право власності на житло від 29 січня 1996 року було втрачено після того, як ОСОБА_11 зареєструвала своє право на частку у праві власності на квартиру та подарувала цю частку ОСОБА_5 При цьому, ними зроблено оголошення про втрату та недійсність цього свідоцтва в газеті «Рідне Прибужжя», № 8 від 19 лютого 2015 року (а.с. 132).

Як вбачається із змісту ст. 392 ЦК України самостійна вимога власника про визнання його права власності на певне майно передбачає володіння власником спірним майном та наявність сумнівів інших осіб щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації власником свого права власності через такі сумніви чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Судовою практикою визнається можливість подання позову про визнання права власності за ст. 392 ЦК України, за відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права, зокрема, у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, за відсутності можливості одержати у відповідних органах дубліката правовстановлювального документа (ОСОБА_12, ОСОБА_13 Застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ: науково-практичний коментар. Практика Верховного Суду України з питань захисту права власності. К.: Істина, 2014. с. 146).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України № 1952-IV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року (далі ОСОБА_11 № 1952-IV), підставою для державної реєстрації права власності та інших речових прав є оригінал відповідного правовстановлюючого документа, в тому числі, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року, чи його дубліката.

Отже, в разі втрати правовстановлюючого документа державна реєстрація права власності може проводитись на підставі відповідного дубліката такого документа.

Між тим, як видно з листа начальника управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, позивачам відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру на підставі п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року (далі Положення).

Зі змісту вказаного п. 24 Положення вбачається, що дублікат свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) видається органом приватизації лише за письмовою заявою усіх співвласників, які зазначені у свідоцтві.

Отже, оскільки в звязку з відчуженням ОСОБА_11 своєї частки квартири, склад співвласників спірної квартири, які зазначені у втраченому свідоцтві, змінився, тому позивачі втратили можливість отримати дублікат такого свідоцтва.

За таких обставин, основний висновок суду про наявність підстав для визнання за позивачами права власності за правилами ст. 392 ЦК України, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що право позивачів на спірні частки квартири може бути вирішено в позасудовому порядку, не можуть братись до уваги з наведених вище підстав.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_5 не може бути відповідачем по даній справі, оскільки не є співвласником спірної квартири, суперечать Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22) та інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої на момент апеляційного розгляду справи та дослідженої апеляційним судом.

Доказів, які б спростовували зазначені обставини, відповідачем не надано.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили би порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді В.В. Коломієць

ОСОБА_14