Ухвала

іменем україни

25 травня2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., НагорнякаВ.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 04 квітня 2013 pоку між ним та ОСОБА_4 було укладено договір № 1 про спільну діяльність, за умовами якого сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері виробництва піци та страв італійської кухні з подальшою доставкою виробленої продукції клієнтам. Вся спільна діяльність здійснюється під ТМ «Бамбіна-піцца» шляхом фінансової діяльності приватного підприємства «Успіх-21». Зазначав, що згідно з умовами п. п. 3.1.1 та 3.1.2 договору він передав відповідачу для організації спільної діяльності грошові кошти в сумі 68 800 грн. Вказував, що відповідно до умов договору починаючи з 01 червня 2013 pоку відповідачка зобов'язана щомісячно в розмірі 5 % від валового (загального) прибутку відшкодовувати йому вкладені грошові кошти у спільну діяльність. Після повного відшкодування вкладених грошових коштів відповідачка зобов'язана протягом року щомісячно виплачувати йому дивіденди від спільної діяльності в розмірі 5 % валового (загального) прибутку.

Проте у порушення зазначених умов договору ОСОБА_4 не в повному обсязі виконала взяті на себе зобов'язання, відшкодувавши йому лише 23 900 грн. Зазначав, що у грудні 2014 року він отримав лист від ОСОБА_4 з пропозицією про розірвання спірного договору про спільну діяльність та проектом угоди про розірвання договору про спільну діяльність, в якому відповідач визнала факт наявності перед ним заборгованості в розмірі 44 900 грн.

Вважав, що спірний договір про спільну діяльність є чинним, оскільки сторонами не було досягнуто письмової згоди щодо припинення його дії, умови, передбачені п. 7.2 договору для його припинення, не настали.

З метою досудового врегулювання спору, що виник на підставі невиконання умов договору про спільну діяльність, ним 20 лютого 2015 року була надіслана претензія, яка залишена без відповіді.

Стверджував, що сума заборгованості відповідача перед ним з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2013 року по 05 травня 2015 складала 67 779 грн 11 коп., три проценти річних від суми боргу 44 900 грн за період з 01 грудня 2013 року по 05 травень 2015 року становить 1 922 грн 70 коп.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив стягнути на його користь з ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 69 701 грн 81 коп.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму коштів за договором в розмірі 69 701 грн 81 коп., яка складається з суми боргу за договором про сумісну діяльність у розмірі 44 900 грн, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що складає 22 879 грн 11 коп., та трьох процентів річних у сумі 1 922 грн 70 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди під час розгляду справи встановили, що 04 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони домовились про організацію спільної діяльності в сфері виробництва піци та страв італійської кухні з подальшою доставкою виробленої продукції клієнтам. Спільна діяльність здійснюється під ТМ «Бамбіна-піцца» шляхом фінансової діяльності приватного підприємства «Успіх-21» (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.1.1 договору протягом 1 місяця з моменту підписання договору ОСОБА_3 зобов'язався передати ОСОБА_4 кошти для провадження спільної діяльності в сумі 67 869 грн.

Згідно з п. 4.2 договору ОСОБА_4 несе повну матеріальну відповідальність перед ОСОБА_3 за невиконання умов договору та використання виділених коштів не за призначенням.

Встановлено, що сторони домовились про те, що починаючи з 01 червня 2013 року ОСОБА_4 зобов'язується щомісячно в розмірі 5 % від валового доходу відшкодувати ОСОБА_3 вкладені в сумісну діяльність грошові кошти (п. 6.1 договору). Після повного відшкодування вкладених грошових коштів ОСОБА_4 зобов'язана протягом року сплачувати ОСОБА_3 дивіденди від спільної діяльності в розмірі 5 % від валового доходу.

Відповідно до п. 6.3 договору щомісячно, перед початком звітного періоду, сторони узгоджують все, що входить до валового доходу. Пунктом 6.4 передбачено, що саме входить до валового доходу, з якого нараховуються дивіденди.

Договір припиняє дію після виконання ОСОБА_4 фінансових зобов'язань перед ОСОБА_3

Встановлено, що керівником ПП «Успіх-21» є ОСОБА_5 (ОСОБА_4).

Також встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що ОСОБА_3 виконав умови договору, передавши ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 68 800 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Наслідки порушення зобов'язання встановлені ст. 611 ЦК України, так, зокрема, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки - припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги про стягнення боргу у зв'язку з порушенням строків виплати платежів, встановлених п. 6.1 договору, як і позовні вимоги на підставі ст. 651 ЦК України про дострокове розірвання договору, позивач не заявляв.

Законодавством також передбачено окремі умови розірвання окремих видів договорів і учасник договору про спільну діяльність вправі ставити питання про дострокове розірвання договору як на загальних підставах, в тому числі з передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, так і на підставі спеціальних норм.

Правове регулювання правовідносин, що виникають на підставі договору простого товариства, здійснюється на підставі ст. ст. 1132 - 1143 ЦК України.

Відповідно до ст. 1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Згідно зі ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання.

Відповідно до ст. 1141 ЦК України припинення договору про спільну діяльність можливо у разі: визнання учасника недієздатним, безвісно відсутнім, обмеження його цивільної дієздатності, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; оголошення учасника банкрутом, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; смерті фізичної особи - учасника або ліквідації юридичної особи - учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками); відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; спливу строку договору простого товариства; виділу частки учасника на вимогу його кредитора, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; досягнення мети товариства або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим.

Також ст. 1142 ЦК України передбачена відмова учасника спільної діяльності від подальшої участі в договорі простого товариства та розірвання договору, а саме учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніш як за три місяці до виходу з договору.

Отже, підставами припинення договору простого товариства визначено як відмову учасника від подальшої участі у такому договорі, так й розірвання договору на вимогу одного з учасників.

Судами встановлено, що позивач не відмовлявся від договору від 04 квітня 2013 року № 1 про спільну діяльність. З відповіді ОСОБА_3 на пропозицію ОСОБА_4 розірвати договір у претензії від 20 лютого 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 наполягав на тому, що вказаний договір від 04 квітня 2013 року № 1 є ЧИННИМ і підстави для припинення його відсутні.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що у судовому порядку вимоги про припинення чи розірвання договору ОСОБА_3 теж не заявляв.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, керуючись ст. 10, 11, 1132-1143 ЦК України, встановивши, що позивачем не заявлялись вимоги щодо розірвання договору, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення здійсненого внеску позивачем з нарахуванням індексу інфляції та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України у зв'язку з неналежним виконанням іншим учасником зобов'язання за договором участі в спільній діяльності.

Отже, до зазначених висновків апеляційний суд дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк