АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1064/15-ц Номер провадження 22-ц/786/177/16Головуючий у 1-й інстанції Бондаренко О. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого - судді Пилипчук Л.І.

суддів Дряниці Ю.В., Чумак О. В.,

секретар Філоненко О.В.

за участю позивача ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по позиці,-

в с т а н о в и л а :

07.05. 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по позиці. Зазначав, що 12.05.2012 року передав у позику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 67 000 доларів США з виплатою 5 % щомісячно від суми позики за користування позикою, які позичальник зобов'язалася повернути до 12 червня 2012 року, про що надала письмову розписку. Оскільки грошові кошти отримані позичальником під час шлюбу відповідачів та використані на потреби сім'ї, тому просив стягнути з них солідарно суму позики 65 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 415 870,47 грн., відсотки за 36 місяців користування коштами 120 600 доларів США, що становить 2 548 566,84 грн., та відповідно до ст.625 ЦК України інфляційні кошти 267 988,92грн. і 3% річних від простроченої суми 46 610,29грн., а всього 4 279 035,62грн., а також судовий збір в розмірі 3654 грн.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено, в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по позиці - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу по позиці 4 279 035,62 грн., що складається з: 1 415 870,47 грн. - борг по позиці, 2 548 566,84 грн. - проценти за користування сумою позики, 267 988,02 грн. - інфляційне збільшення суми боргу, 46 610,29 грн. - 3% річних від простроченої суми, витрати по сплаті суми судового збору в розмірі 3 654 грн., а всього 4 282 689,62 грн.

Відповідачка ОСОБА_3 оскаржила рішення в частині задоволення позовних вимог, заявлених до неї. В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процессуального права, просила рішення в оскарженій нею частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Зазначає, що в день складання розписки кошти не передавалися, що визнав позивач, однак суд зазначені обставини не взяв до уваги.

Крім того, ОСОБА_2 не надав суду доказів про наявність у нього такої суми коштів та джерела їх походження.

Вважає, що суд першої інстанції мав врахувати, що позивач протягом трьох років, у тому числі і в останній день строку повернення боргу, жодного разу ні усно, ні письмово не звертався до неї з вимогою повернення боргу.

Посилається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги її пояснення щодо написання розписки під впливом професійного психологічного насильства та проти її справжньої волі. Фактично вона позичила у позивача 12 травня 2012 року 220 000 грн., а розписку про позичку 67 000 доларів США під 5% щомісячно написала під тиском позивача.

Також відповідачка зазначає, що шлюб з ОСОБА_5 на момент складання розписки було розірвано та ОСОБА_5 не могло бути відомо про отримання нею грошових коштів.

Рішення суду в частині відмови в позовних вимогах до ОСОБА_5 сторонами не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 згідно письмової розписки від 12.05.2012 року позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 67 000 доларів США з виплатою 5 % від суми позики щомісячно за користування позикою, які зобов'язалася повернути до 12 .06.2012 року. /а.с.8/.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідачки суму позики, відсотки за користування грошима, інфляційні втрати та 3% річних, місцевий суд виходив з доведеності заявлених вимог та грунтуючись на нормах ст.ст.1046-1050, 525, 525 ЦК України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідно до Правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики у справі № 6-63 цс 13 від 18.09.2013, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Дослідивши правову природу розписки, виданої ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 взяла на себе обов'язок повернення коштів у розмірі 67 000 доларів США до 12.06.2012 з виплатою 5% від суми позики щомісячно та підтвердила факт отримання коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Оскільки договором позики, укладеним сторонами, передбачено обов'язок позичальника сплачувати щомісячно 5% від суми позики, тому позивач правомірно вимагає їх стягнення. Однак районний суд, стягуючи заявлену позивачем суму процентів за користування позикою протягом 36 місяців в розмірі 2 548 566,84грн., помилково не врахував, що оскільки відповідно до розписки грошові кошти передано 12 травня 2012 року на строк до 12 червня 2012 року, а з позовом ОСОБА_2 звернувся в суд 7 травня 2015 року, тобто на час звернення до суду строк користування позикою становив 34 місяці 25 днів, то сума процентів з урахуванням строку прострочення зобов'язання становить 2 536 767,91грн., а не 2 548 566,84грн., як помилково стягнув суд.

Щодо стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції.

У відповідності до ч 1 ст. 1050 ЦК України, якщо боржник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний відповідно до вимог ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не залежно від того, чи зазначено вказане в розписці чи ні.

Офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Під час розгляду справи 6-771цс15 про стягнення заборгованості за договором позики, розглянувши аналогічні правовідносини, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла до висновку, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки інфляційних коштів у сумі 267988,92 грн., оскільки грошові зобов'язання сторін визначені в іноземній валюті - доларах США, а тому передбачена ч.2 ст.625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов'язання у вигляді стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - не може бути застосована.

Доводи відповідачки ОСОБА_3 про те, що правочин нею укладено внаслідок психологічного насильства зі сторони позикодавця, є необгрунтованими, оскільки на їх підтвердження не було надано належних та допустимих доказів у відповідності до ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Окрім того, згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачкою під час розгляду справи судом першої інстанції не ставилося питання про визнання правочину недійсним, окрім того, відсутні підстави нікчемності такого правочину, тому договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є правомірним та тягне за собою юридичні наслідки щодо його прострочення.

Неспроможними є доводи ОСОБА_3 стосовно того, що вона фактично отримала кошти лише у розмірі 220 000 грн., оскільки вони спростовуються її ж власноручною розпискою про одержання від ОСОБА_2 позики в сумі 67 доларів США. Не заслуговують на увагу і доводи відповідачки щодо ненадання позивачем доказів наявності у нього вказаної суми грошей, переданих їй в позику та джерела їх походження, оскільки ці обставини не є предметом доказування у спорі про стягнення позики, а наявність боргового документа (розписки) підтверджує укладення сторонами договору позики.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у частині стягнення інфляційних витрат та відмови в цих вимогах, та зміни рішення у частині стягнення відсотків за користування позикою. В іншій частині рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення суду першої інстанції у частині стягнення витрат на оплату судового збору. З урахуванням пропорційного співвідношення задоволених позовних вимог, сума витрат на оплату судового збору, що підлягає стягненню, становить 3415 грн. 08 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 грудня 2015року в частині стягнення з ОСОБА_3 267 988,92 грн. інфляційних витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 грудня 2015 року у частині стягнення відсотків за користування позикою та в частині судових витрат - змінити, зменшивши розмір відсотків, що підлягає стягненню з ОСОБА_3, з 2 548 566,84 грн. до 2 536 767,91 грн. ( двох мільйонів п'ятсот тридцяти шести тисяч сімсот шістдесят сім грн. 91коп.), судовий збір з 3654 грн. до 3 415 грн. ( три тисячі чотириста п'ятнадцять грн.), та загальну суму з 4 282 689,62 грн. до 4 002 663,75грн. ( чотири мільйони дві тисячі шістсот шістдесят три грн.75коп.).

В іншій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 гудня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.І. Пилипчук

Судді: /підписи/ Ю.В.Дряниця

О. В. Чумак

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук