Справа № 460/3244/14 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/3153/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, з участю третіх осіб ОСОБА_9, Служби у справах дітей Яворівської районної державної адміністрації, Яворівської районної державної адміністрації, як орган опіки та піклування, про виселення, -

встановила:

В жовтні 2014 року представник позивача ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», як правонаступник Закритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», звернувся в суд з позовною заявою, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якої діє ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, від імені якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, від імені якої діє ОСОБА_5 з квартири предмета іпотеки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог покликається на те, що 07.08.2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_9 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 23126,70 доларів США.

В забезпечення виконання зобов»язань за укладеним кредитним договором між ПАТ «КБ «Приватбанк» та третьою особою ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку передано квартиру загальною площею 44,20 кв.м, за адресою м. Новояворівськ, вул.Мазепи,5/52. Оскільки позичальник ОСОБА_9 належним чином свої зобов»язання за кредитним договором не виконував, рішенням суду від 14.05.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. Згідно інформації КП «Новояворівськжитло» в квартирі зареєстровані відповідачі, які належним чином повідомлені і були зобов»язані добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги, а тому підлягають виселенню з квартири.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 09 березня 2016 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, з участю третіх осіб ОСОБА_9, Служби у справах дітей Яворівської районної державної адміністрації, Яворівської районної державної адміністрації, як орган опіки та піклування, про виселення - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та ухваленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, а також за недоведеністю обставин, що мають значення для справи.

Вважає, що судом не вірно застосована та витлумачена норма матеріальна права, що є підставою для скасування рішення.

В апеляційній скарзі зазначає, що друге речення ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР встановлює, що відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених ст. 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки у порядку, встановленому частиною третьої цієї статті.

Суд не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідачів, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, жодний закон не передбачає підстави відмови позивачу у захисті його порушених прав у разі неможливості додержання судом вимог, які встановив закон для суду і не встановив для позивача.

Крім цього, на думку позивача реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з обліку є захистом прав іпотекодержателя, тому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів скарги, а також пояснення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скаргивідсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що предмет іпотеки не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, чинним законодавством не передбачено виселення громадян з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення, стороною позивача не вказано іншого жилого приміщення, відповідно немає законних підстав для примусового виселення відповідачів в судовому порядку з спірного жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення, тому заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ст. 303 ЦПК України виходить із наступного.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Звертаючись з позовними вимогами позивач покликався на те, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, крім позичальника ОСОБА_9 зареєстровані і проживають відповідачі по справі, в адрес яких надіслані письмові повідомлення про необхідність в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги добровільно звільнити займане приміщення. Оскільки відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом з своїми малолітніми дітьми добровільно не звільнили займане жиле приміщення, ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом про примусове виселення відповідачів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.08.2008 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та третьою особою ОСОБА_9 укладено кредитний договір № LVNYGA, за умовами якого позичальник ОСОБА_9 отримав кредит на споживчі цілі у вигляді кредитної лінії в розмірі 23126,70 доларів США, зі сплатою визначених відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 07.08.2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором 07.08.2008 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, за умовами якого позичальник передав в іпотеку належну йому на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, двохкімнатну квартиру № 52 в багатоквартирному будинку № 5 по вул. Мазепи в м. Новояворівську Яворівського району Львівської області.

Свої зобов»язання по укладеному кредитному договору позивач виконав, однак, як встановлено судом, в порушення умов укладеного договору позичальник свої грошові зобов»язання по поверненню кредиту та сплату відсотків за користування кредитом належним чином не виконував, тому позикодавець ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення позичальника ОСОБА_9

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14.05.2013 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру № 52 в будинку по вул.Мазепи, 5 в м. Новояворівську Яворівського району Львівської області, шляхом надання права на продаж вказаного майна ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкуванням, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, а також виселено ОСОБА_9 з вищевказаної квартири, із зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 13-14).

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Правовою нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39 цс15), за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Встановивши, що предмет іпотеки квартира № 52 в багатоквартирному будинку № 5 по вул.Мазепи в м. Новояворівську Яворівського району Львівської області, була набута третьою особою ОСОБА_9 у власність не за рахунок отриманих кредитних коштів, а в порядку приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи вказані вище норми матеріального права та правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39 цс15, доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а позивачем не вказано іншого жилого приміщення, яке повинно бути наданим особам, яких виселяють.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_10