У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: за участю представника позивачаГвоздика П.О., Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Мусійченка Д.Л., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет застави, стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання кредитно-заставного договору про надання споживчого кредиту удаваним та частково недійсним, зобов'язання вчинити певні дії та визначення остаточної заборгованості за кредитом, за касаційними скаргами ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору від 29 квітня 2008 року № ABZDAN100030117 ОСОБА_7 отримав кредит у розмірі 16 138, 19 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,48 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 28 квітня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідач передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль MAPLE, модель С81 SMA7181, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, внаслідок чого станом на 27 березня 2014 року нього утворилася заборгованість у сумі 63 304,07 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 675 454 гривні 47 копійок, в рахунок погашення якої позивач просив суд витребувати у відповідача та передати в заклад ПАТ «Акцент-Банк» заставний автомобіль; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт); звернути стягнення на заставний автомобіль шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ «Акцент-Банк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ «Акцент-Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

У липні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати удаваним кредитно-заставний договір від 29 квітня 2008 року № ABZDAN100030117 в частині надання споживчого кредиту в сумі 17 187,99 доларів США; визнати спірний договір укладеним в національній валюті, а саме: вважати, що кредит був наданий в розмірі 72 500 гривень на умовах гривневого кредиту; визнати недійсним п. п. 14.2, 14.3, 14.5, 14.6, 14.8, 14.10 вказаного договору; зобов'язати ПАТ «Акцент-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за спірним договором та визнати остаточну заборгованість за вказаним кредитом за вирахуванням сум, заявлених після спливу позовної давності, вартості заставного автомобіля.

Вважає, що спірний кредитно-заставний договір є удаваним правочином, оскільки його вчинено з метою приховання іншого правочину. Надання кредиту здійснено в національній валюті України - гривні, всі банківські операції з видачі кредиту і оплати рахунків автосалону «Автопланета» виконувались через рахунок на його ім'я, з якого перераховано за автомобіль 72 400 гривень. Зазначене підтверджується тим, що споживчий кредит носив цільовий характер, а саме для оплати вартості автомобіля коштів ні у доларах, ні в іншій валюті він на руки не отримував

Вважає, що використання позивачем доларів США як зобов'язання за споживчим кредитом, без будь-якого посилання на національну валюту є внесенням в договір дискримінаційної умови, що значно погіршує його становище як споживача в порівнянні з банком.

Крім того, 30 жовтня 2009 року заставний автомобіль з технічним паспортом та комплектом ключів був прийнятий в нього працівником банку за актом приймання-передачі з метою його реалізації та направлення виручених коштів на погашення заборгованості, але банк про це не повідомив, звіту про його оцінку не надав, про суму коштів для погашення боргу після проведення його продажу не повідомив. Вважає, що для погашення кредиту має бути врахована вартість автомобіля.

Зазначав, що умови кредитно-заставного договору щодо встановлення сторонами договору непропорційно великих штрафних санкцій та пені (розмір нарахованої та нестягнутої пені більше ніж на 100 % перевищує розмір основної заборгованості) є несправедливими та суперечливими відносно принципів розумності та справедливості.

Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 03 липня 2014 року зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду з первісним.

У червні 2015 року ПАТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом з підстав неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитно-заставним договором від 29 квітня 2008 року № ABZDAN100030117, за яким станом на 29 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 80 545,54 доларів США (1 694 678 гривень 12 копійок), в тому числі: заборгованість за кредитом - 16 063,88 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 390,95 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 1503,17 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань - 49 740,72 доларів США; а також штрафи відповідно до умов договору: 11,88 доларів США - штраф (фіксована частина); 38 34,94 доларів США - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 15 липня 2015 року цивільні справи за вказаними позовами були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2015 року позов ПАТ «Акцент-Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 29 квітня 2008 року № ABZDAN100030117 у розмірі 31 458 доларів США, що станом на 05 серпня 2015 року еквівалентно 683 083 гривні 23 копійки, та 250 гривень штрафу, а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1461 гривня 60 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання кредитно-заставного договору про надання споживчого кредиту удаваним та частково недійсним, зобов'язання вчинити певні дії та визначення остаточної заборгованості за кредитом відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № ABZDAN100030117 від 29 квітня 2008 року у сумі 31 458 доларів США, що в еквіваленті 683 083, 23 грн. та 250 грн штрафу, на предмет застави - автомобіль MAPLE, модель С81 SMA7181, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_7, шляхом продажу від його імені ПАТ «Акцент-Банк» іншій особі зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором та штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Акцент-Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині зменшення пені та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково та стягуючи заборгованість за кредитно-заставним договором частково станом на 29 травня 2015 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач належним чином не виконав свого обов'язку щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість перед банком.

Врахувавши майновий стан відповідача, ступінь виконання ним зобов'язань за кредитно-заставним договором, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, та що неустойка, яка визначена у доларах США, в загальному розмірі у 1,5 рази перевищує розмір основної заборгованості, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про зменшення розміру пені з 49 740,72 доларів США до 4 000 доларів США та штрафу (відсоток від суми боргу) з 3 834,94 доларів США до 500 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач передав банку заставний автомобіль та видав довіреність на вчинення дій щодо його реалізації, тобто сторони обрали позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, і відповідач при цьому виконав усі залежні від нього дії, зокрема, передав автомобіль та видав довіреність на вчинення пов'язаних з ним дій, а працівники банку з 2009 року жодних дій, спрямованих на реалізацію автомобіля та погашення за його рахунок заборгованості не вчинили, а тому з урахуванням вимог ст. 44 Закону України «Про заставу» дійшов висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави та передачу його в заклад у рахунок погашення заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що строк дії довіреності, за якою ОСОБА_7 уповноважив шістьох працівників банку користуватися та розпоряджатися належним йому автомобілем з правом продажу, обміну, передавання в оренду, позичку, зняття з обліку та постановки на облік в органах ДАІ, одержання грошей закінчився 29 жовтня 2012 року, а факт перебування заставного майна у ПАТ «Акцент-Банк» не є підставою для відмови у зверненні стягнення на нього.

Проте повністю погодитися з висновком апеляційного суду не можна.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 квітня 2008 року між сторонами укладено договір застави рухомого майна, за яким ОСОБА_7 надав у заставу належний йому на праві власності автомобіль «MAPLE», модель С81 SMA7181, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

29 жовтня 2009 року ОСОБА_7 видав довіреність строком дії до 29 жовтня 2012 року, якою уповноважив шістьох працівників банку користуватися та розпоряджатися належним йому автомобілем з правом продажу, обміну, передачі в оренду, позичку, зняття з обліку та постановки на облік в органах ДАІ, одержання грошей.

30 жовтня 2009 року ОСОБА_7 за актом передачі заставний автомобіль передано кредитному інспектору на реалізацію за ринковою ціною з подальшим направленням отриманих від реалізації коштів у рахунок погашення заборгованості.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 13.2 розділу 13 кредитно-заставного договору визначено можливість позасудового звернення стягнення на предмет застави, в тому числі передачі його банку у власність для задоволення і погашення забезпечених вимог, продаж третім особам. При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом його продажу банк встановлює його початкову ціну.

Відповідно до п. 13.3.3 договору під час звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку до набуття банком права власності, відповідно до ст. 237 ЦК України позичальник уповноважує банк на його розсуд від імені позичальника здійснювати будь-які дії, необхідні для відчуження, зняття з обліку тощо, а також передачі предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог.

Згідно з п. 13.4 позичальник зобов'язаний співробітничати з банком у реалізації прав останнього щодо предмета застави згідно з положеннями договору.

05 листопада 2009 року проведено оцінку ринкової вартості заставного автомобіля, яка відповідно до звіту про експертну оцінку транспортного засобу на дату оцінки складає 53 500 гривень (а. с.102 - 109).

В той час, згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 27 лютого 2015 року № 70 ринкова вартість заставного автомобіля на день складення висновку становить 108 926 гривень 58 копійок (т. 1, а. с. 181 - 189).

Встановивши, що сторони обрали позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, і відповідач при цьому виконав усі залежні від нього дії, зокрема, передав автомобіль та видав довіреність на вчинення пов'язаних з ним дій, а працівники банку з 2009 року жодних дій, спрямованих на реалізацію автомобіля та погашення за його рахунок заборгованості, не вчинили, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави та передачу його в заклад у рахунок погашення заборгованості.

Натомість, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про звернення стягнення на предмет застави та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що факт перебування автомобіля у позивача не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки таке право заставодержателя передбачено умовами договору, однак не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Крім того, статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановивши, що відповідач не виконав зобов'язань щодо погашення заборгованості за кредитно-заставним договором в установлені строки, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки за користування кредитом, на що він розраховував при укладенні договору, після передачі автомобіля банку не цікавився його реалізацією та залишком заборгованості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 29 травня 2015 року, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про порушення судами при розгляді позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором норм матеріального та процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом оцінки, і висновків суду не спростовують.

Оскаржувані судові рішення в цій частині ухвалені з додержанням норм процесуального й матеріального права, а тому передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для їх скасування не вбачається.

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_7 не оскаржуються, а тому в силу ст. 335 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 рокув частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет застави скасувати, рішення Машівського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2015 року в цій частині залишити в силі.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2015 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 жовтня 2015 року щодо вирішення позову про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк