Справа № 347/1610/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Бельмеги М.В.

секретаря Борисової О.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 подала на розгляд суду позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали повністю із підстав наведених у позовній заяві.

Із змісту позовних вимог ОСОБА_1, вбачається, що вона проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки за вказаною адресою. Це майно було передане їй від її покійної свекрухи ОСОБА_6 померлої 08 травня 2006 року, яка була матірю її покійного першого чоловіка ОСОБА_7 12 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано відповідно до рішення Косівського районного суду від 18 серпня 2016 року. У будинку позивача за адресою с. Смодна, вул. Дорожна № 12 Косівського району зареєстровано троє осіб: позивач ОСОБА_1, і відповідачі, колишній чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5. Реєстрація відповідачів була проведена у 2011 році. Вважає відповідачів тимчасовими жителями та зазначає, що за час проживання в даному господарстві вони ніякого спільного майна не нажили, а також те, що відповідачі проживають не в основному будинку № 12 а у літній кухні яка призначена не для проживання, а для інших потреб. Позивач має намір зробити частковий ремонт, але їй у цьому перешкоджають відповідачі. Вважає відповідачів тимчасовими жителями в її господарстві, а не членами її сімї оскільки між нею та ОСОБА_3 спільних дітей немає та родичами вони не являються.

Просила визнати тимчасових жителів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування її житловим будинком та зняти відповідачів з реєстраційного обліку по місцю проживання від будинку та земельної ділянки позивача за адресою с. Смодна, вул. Дорожна № 12, Косівського району Івано-Франківської області.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнали. Суду пояснили, що підстав для задоволення позову немає. Просили відмовити у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у судовому засіданні вказали, що відповідачі ніяких обовязків по утриманню будинку не несуть, а навпаки псують майно яке належить позивачу.

Заслухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи суд вважає, що у позові слід відмовити із таких підстав.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 були подружжям, вони зареєстрували шлюб 12 липня 2007 року у Виконавчому комітеті Смоднянської сільської ради Косівського району, який розірвано відповідно до рішення Косівського районного суду від 18 серпня 2016 року (а.с.13).

Позивач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою с. Смодна, вул. Дорожна (пров. Дорожний), буд. 12 Косівського району Івано-Франківської області на підставі договору довічного утримання № 979 від 16 квітня 2003 року (а.с.9), що стверджується копією витягу № 11644172 від 25 серпня 2006 року і копією технічного паспорту на житловий будинок № 12 вул. Дорожна, Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2000 року (а.с.8, 10-12).

Із довідки № 583 від 08 вересня 2016 року виданої Смоднянською сільською радою вбачається, що разом з ОСОБА_1 в її господарстві зареєстровані та проживають її колишній чоловік ОСОБА_3 і мати колишнього чоловіка ОСОБА_5 (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 18 травня 2011 року, а відповідач ОСОБА_5 з 06 червня 2011 року що стверджується копіями паспорту відповідачів (а.с.33-зворот, 35-зворот).

Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-57цс11 від 12 січня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2004 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Крім того, ні ЦК України, ні ЖК УРСР не містять такого поняття, як «позбавлення права користування житловим приміщенням», а також підстав для такого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 8 ст. 9 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Враховуючи те, що ні ЦК України, ні ЖК УРСР не містять такого поняття, як «позбавлення права користування житловим приміщенням», а також підстав для такого рішення, а відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не є членами сімї позивача ОСОБА_1 суд вважає за можливе застосувати аналогія закону до вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу абз. 1 ч. 1, ч.ч. 2-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі відсутні у будинку позивача понад один рік, тому всебічно і повно зясувавши обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, слід відмовити у звязку з недоведеністю позову.

На підставі наведеного, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 319, 321, 405 ЦК України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 9, 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В. Бельмега