АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/7546/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарях: Перетятько А.К.

за участю:

представника прокуратури міста Києва: Ковальчук Т.А.

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представник Київської міської ради: Глобенко Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Київської місцевої прокуратури №10 до Київської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення, державних актів на земельну ділянку, договору дарування, відновлення становища, яке існувало до порушення

за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до КМР, ОСОБА_6, ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту про визнання недійсним рішення, державних актів на земельну ділянку, договору дарування, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що х порушенням вимог закону та Конституції України було прийнято рішення КМР від 24 червня 2004 року № 326-2/1536, пунктом 7 якого передано ОСОБА_6 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На виконання даного рішення 27 жовтня 2004 року ОСОБА_6 видано державний акт №01-7-00503 на право власності на земельну ділянку.

У зв'язку з тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га у АДРЕСА_1 видано на підставі незаконного рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 пункту 7, він підлягає визнанню недійсним.

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до договору дарування ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3 вказану земельну у зв'язку з тим, що державний акт на право власності на спірну земельну ділянку та договір дарування земельної ділянки мають бути визнані недійсними, як такі що базуються на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року у задоволенні позову Київської місцевої прокуратури №10 до Київської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення, державних актів на земельну ділянку, договору дарування, відновлення становища, яке існувало до порушення- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції заступник прокурора м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та прийняти нове, яким позов заступника прокурора м. Києва задовольнити.

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясуванні дійсні обставини спору.

Вказує на те, що КМР незважаючи на особливий статус спірної земельної ділянки та не володіючи повним обсягом передбачених ст..78 ЗК України повноважень власника земельної ділянки безпідставно розпорядилвсь нею та передала її ОСОБА_6, що перешкоджає використанню її за призначенням та може вплинути на природний стан цієї землі. Також зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо недоведеності віднесення спірної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_3 та Київської міської ради заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином про причини своєї неявки суду не повідомив.

Тому відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, пунктом 7 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та за рахунок земель міської забудови передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1

На підставі вищевказаного рішення КМР Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) видано ОСОБА_7 державний акт (серії КВ № 126868) на право власності на землю на земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1

07 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1 вартістю 763120,00 грн. на підставі якого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року по справі № 2а-16918/12/2670, відмовлено у задоволенні позову Прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради VII сесії XXIVскликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» та державних актів на право власності на земельні ділянки.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2013 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації ) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано та постановлено нову постанову. Якою позовні вимоги прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради Київської міської адміністрації ) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки - закрито. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2013 року - залишено без змін.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що Київська міська рада, приймаючи рішення № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», діяла у порядку та у межах, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним кодексом України, рішенням IX сесії ХХІП скликання Київської міської ради № 313/1747 від 14 березня 2002 року «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві», отже відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України дана обставина доказуванню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Київської міської ради про передачу ОСОБА_7 у приватну власність спірної земельної ділянки було прийнято у відповідності до вимог чинного на день прийняття спірного рішення, а останнім було правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні міські ради.

Відповідно до ст. 123 ЗК України (чинної на момент ухвалення рішенням Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 23 червня 2004 року № 326-2/1536) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які в порядку ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування» готують висновки щодо надання в установленому законом порядку земельних ділянок; організовують і здійснюють землеустрій; погоджують проекти землеустрою здійснюють контроль за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Виходячи з наведеного, правильного висновку дійшов суд першої інстанції, що рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 23 червня 2004 року № 326-2/1536 по затвердженню проекту відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га ОСОБА_7 та подальші дії щодо оформлення належної документації на земельну ділянку вчинялися відповідачами у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна Київська міська рада відчужила ОСОБА_7 земельну ділянку, яка віднесена до земель рекреаційного призначення, не заслуговують на увагу, оскільки з рішенням Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 23 червня 2004 року № 326-2/1536 вбачається, що надана ОСОБА_7.у приватну власність земельна ділянка передана за рахунок земель міської забудови у відповідності до повноважень, які делеговані Київській міській раді згідно чинного на той момент законодавства. Вказана обставина не спростована у передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України порядку.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недійсність договору дарування від 07 червня 2006 року з огляду на таке.

Відповідно до ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише вразі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст.ст. 2156, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише у випадку, коли для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

З огляду на те, що відсутні підстави для визнання недійсними договору дарування земельної ділянки від 07 червня 2006 року суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308 - 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: