АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2745/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Дуда О.О.
Провадження № 22-ц/789/198/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 червня 2014 року

та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про визнання права власності,

УСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції від 16.06.14 та додаткове рішення того ж суду від 18.02.16, посилаючись на те, що вони постановлені з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням матеріального закону, й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог позивача.

Указує, що суд, неповно з'ясувавши правовідносин, які виникли між сторонами спору та не врахувавши всіх фактичних обставин справи, помилково визнав, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період із 2003 року по час укладення шлюбу (12.11.05) й спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначає, що право власності на об'єкт поділу зареєстроване за відповідачем після розірвання шлюбу із позивачкою.

На думку відповідача, судом не взято до уваги того факту, що земельна ділянка, на якій розташовані спірні будівлі, належить останньому на праві особистої власності.

Окрім цього вказує, що судом не здобуто доказів, які б свідчили, що спірне майно набувалося за спільні кошти сторін й відсутні докази про його вартість.

Щодо додаткового рішення, то вважає безпідставним висновки суду про необхідність стягнення із нього судового збору за вимогами майнового характеру, оскільки відсутні докази про реальну вартість майна, а стосовно збору за немайновими вимогами - вказує, що такі судом першої інстанції не вирішувалися.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16.06.14 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 У порядку поділу майна подружжя визнано за позивачем право власності на ? частину дачного будинку № НОМЕР_1, що знаходиться у м. Тернополі у міській громадській організації садівників-любителів «Тернопільське», загальною площею 119,6 м кв, житловою - 16.9 м кв.

Додатковим рішенням того ж суду від 18.02.16 стягнуто із ОСОБА_2 в користь позивача понесені останньою витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн. та в дохід держави судовий збір за вимогами майнового характеру в розмірі 149,38 грн. й з вимог немайнового характеру - 243,60 грн.

У судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційні скарги, прославшись на мотиви, наведені у них.

Зазначили, що будівництво спірного дачного будинку проводилося до укладення шлюбу із позивачем й за кошти відповідача.

Позивач та його представник просили відхилити скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити, а рішення залишити без змін, виходячи із наступних мотивів.

У силу ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що сторони спору із 2003 року по 12.11.05 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 12.11.05 уклали шлюб, який розірвано 17.08.10, й оскільки в даний період ними було збудовано спірний дачний будинок, що став об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, - визнав за позивачем право власності на ? його частину.

Із такими висновками судова колегія погоджується.

Установлено, що сторони перебували у шлюбі з 12.11.05 по 17.08.10 (шлюб розірвано на підставі рішення суду).

Однією з вимог позивача було встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з відповідачем в період із 2003 року по 12 листопада 2005 року.

У відповідності до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом першої інстанції дана вимога розглянута й з огляду на встановлені факти та посилаючись на допустимі докази, як от: покази свідків, суд дійшов до висновку, що сторони фактично з 2003 року по день укладення шлюбу (12.11.05) проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, про що зазначив у мотивувальній частині.

Для визначення статусу майна, яке набуте ними за час спільного проживання сімейне законодавство України не передбачає як обов'язок сторони доказування цього через встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.

У підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю взято як доказ покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Колегія суддів не приймає до уваги доводів ОСОБА_2 про те, що вказані свідоцькі покази є необ'єктивними через упередженість даних свідків та їх перебування у родинних відносинах із позивачем, оскільки ці доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Навпаки, із копії довідки ДП «Благоустрій- 2» від 20.02.14 вбачається, що відповідач дійсно проживав без реєстрації з листопада 2003 року по серпень 2007 року за адресою проживання позивача у квартирі АДРЕСА_1, зареєстрований за вказаною адресою 13.07.07 та знятий з реєстрації на підставі рішення суду 18.07.12.

Доказів на спростування факту проживання із позивачем у період із листопада 2003 року по 12.11.05 відповідачем не надано.

Тому, доводи апеляційної скарги щодо зазначених обставин є необґрунтованими.

Судом першої інстанції встановлено, що в період 2005-2010 років відповідачем самочинно збудовано дачний будинок № НОМЕР_1, що знаходиться у м. Тернополі у міській громадській організації садівників-любителів «Тернопільське», загальною площею 119,6 м кв, житловою - 16,9 м кв.

Аналізуючи здобуті докази щодо періоду будівництва дачного будинку, судова колегія приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено час його забудови, а саме: 2005 - 2010 роки й вважає безпідставними доводи відповідача про те, що будинок збудований до 2003 року з огляду на наступне.

Суд першої інстанції в даному випадку послався на постанову інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області № 718/13 від 04.10.13 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КпАП України за те, що у 2005-2010 роках останній без проектної документації, без дозволу на виконання будівельних робіт органів держархбудконтролю провів будівельні роботи з будівництва дачного будинку з господарськими будівлями № НОМЕР_1 у садовому товаристві «МГО садівників-любителів «Тернопільське» м. Тернопіль.

Апеляційна інстанція не приймає до уваги тверджень відповідача щодо невірності часу забудови, вказаного у даній постанові, оскільки вона ним не оскаржувалася й факти, визначені у постанові, підтверджуються іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, згідно із копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № НОМЕР_1 садового товариства «Тернопільське», виготовленого 22.12.09 на ім'я відповідача, рік забудови садового будинку «А» та прибудови «а» значиться 2005, сарай «Б» - 2006, сарай «В» - 2008, теплиця «Г» - 2008, навіс «К» - 2008, вимощення «І» - 2008, огорожі №.№. 1, 2, 3 - 2008.

Слід зазначити, що вказаний технічний паспорт виготовлявся у період, коли сторони перебували у шлюбі й вихідні дані щодо років забудови зазначених об'єктів подавалися відповідачем самостійно. Тобто, останній надавав об'єктивні відомості ТОВ «МБТІ».

Аналогічно, ОСОБА_2 особисто були подані вихідні дані стосовно років забудови предмету спору в інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 97 КпАП України.

Із огляду на встановлені обставини судова колегія вважає доведеним той факт, що спірне майно було збудоване у період 2005 - 2010 років, коли сторони спору проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і в шлюбі.

Тому, в силу ст.ст. 60, 61, 74 СК України, вище перелічене майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, колегія суддів враховувала, що хоча на момент розірвання шлюбу дачний будинок не був прийнятий в експлуатацію, однак до звернення із цим позовом до суду відповідач зареєстрував за собою право власності на нього за собою, як за одноосібним власником, що відповідно порушує права позивача.

Згідно із свідоцтвом про право власності на майно - дачний будинок № НОМЕР_1, право власності зареєстроване 11.11.13.

Судова колегія критично оцінює покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які допитані в суді апеляційної інстанції щодо часу забудови спірного майна відповідачем й не бере їх до уваги, так як зазначені особи пов'язують будівництво ОСОБА_2 дачного будинку із забудовою власних ділянок, чого документально підтвердити неможливо і їхні свідчення не узгоджуються із письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

Окрім цього, апеляційна інстанція на брала до уваги довідку /МГО садівників-любителів «Тернопільське» № 142 від 23.10.13, згідно з якою будівництво дачного будинку відповідачем розпочато у 2002 році й завершено у 2005 році, так як з неї не вбачається в який період і які саме роботи були виконані по зведенню спірного майна, а відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу у підтвердження виконання робіт та використаних будівельних матеріалів до листопада 2003 року.

Оскільки зібраними по справі доказами доводиться факт проживання сторін однією сім'єю, але без укладення шлюбу між собою у період із листопада 2003 року по 12.11.05, а в подальшому в шлюбі ними набуто спірне майно, тому в силу ст.ст. 60, 74 СК України воно є їх спільною сумісною власністю.

Із оформленням за собою права власності на дане майно відповідач порушив паво власності позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно визнано право власності на ? спірного майна за позивачем й рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апелянта щодо земельної ділянки відповідача не заслуговують на увагу, так як оспорюваним рішенням права ОСОБА_2, як її власника, не порушуються.

Землю відповідач набув на підставі договору дарування від 29.10.01 і вона належить йому на праві особистої приватної власності.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду, судова колегія приходить до висновку, що вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, позивачем заявлялася вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу. Згідно із Законом України «Про судовий збір» вона підлягала оплаті судовим збором й з огляду на те, що для визначення статусу спірного майна суд першої інстанції її вирішував, тому, згідно із ст. 88 ЦПК України, суд додатковим рішенням від 18.02.16 присудив відповідачу обов'язок по сплаті суми збору в розмірі 243,60 грн., що узгоджується із вимогами ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (ставка збору - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, розмір мінімальної заробітної плати - 1218,00 грн.).

Такі дії суду першої інстанції є вірними.

Стосовно судового збору по вимогах майнового характеру, то суд при винесенні додаткового рішення виходив із ціни позову, яка склала 174938,00 грн. (1/2 вартості спірного майна), так як згідно із технічним паспортом від 22.12.09 загальна інвентаризаційна вартість дачного будинку становить 349876,00 грн.

До сплати підлягав збір у розмірі 1749,38 грн.

У свою чергу позивачем при поданні позову сплачено лише 1600,00 грн. Недоїмка становить 149,38 грн.

Тому, суд першої інстанції згідно із ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» вірно присудив із відповідача стягнення вказаного збору, відповідно, 1600,00 грн. на користь позивача, а 149,38 грн. в користь бюджету (ставка збору - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, розмір мінімальної заробітної плати - 1218,00 грн.).

Із огляду на вищенаведене апеляційна інстанція не приймає доводів відповідача щодо відсутності доказів про вартість спірного майна.

У силу ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки відповідачем не подано доказів, які б давали підстави суду апеляційної інстанції вважати спірний дачний будинок його особистою приватною власністю, тому рішення суду є законним й підстав для його скасування, з мотивів, наведених у скаргах, апеляційна інстанція не вбачає.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 червня 2014 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович