Справа № 645/9241/15-ц
Провадження № 2/645/505/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.

за участю секретаря судового засідання Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

05 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, яким просила звернути стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 05 червня 2007 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 За вказаним договором позики ОСОБА_3 отримав в борг грошові кошти в сумі 9 460 доларів США. ОСОБА_3 зобовязався повернути грошові кошти не пізніше 05.06.2009 року у порядку та в строки, визначені умовами договору. В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобовязань за договором позики між нею та ОСОБА_2 того ж дня був укладений договір поруки, відповідно до якого він поручився перед позивачем за повернення позичених коштів. ОСОБА_3 свої зобовязання з повернення боргу належним чином не виконав, повернув лише 165 доларів США. 02.11.2010 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 був вчинений виконавчий напис на Договорі позики від 05.06.2007 року, відповідно до якого запропоновано стягнути з позичальника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі, еквівалентній 9 295 доларам США, починаючи з 15.08.2007 року, - неустойку за неналежне використання зобовязань в розмірі 319 500 грн.. 30.10.2013 року відкрито виконавче провадження про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі, еквівалентній 9 295 доларам США. З метою забезпечення виконання відповідачем зобовязань за договором позики того ж дня між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За умовами іпотечного договору, в забезпечення виконання власних зобовязань з повернення позивачу боргу за договором позики від 05.06.2007 року, відповідач передав позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Позивач бажає задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки із застосуванням визначеної положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на нього шляхом продажу будь якій третій особі покупцю.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

В судовому засіданні від 24 травня 2016 року була присутня представник позивача ОСОБА_6, яка попросила надати технічну перерву на 5 хвилин, та після оголошення перерви в судове засідання так і не зявилася, причини неявки не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Від позивача в матеріалах справи міститься заява, якою вона просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розглядати справу у її відсутності.

Через канцелярію суду від ОСОБА_2 надійшла заява, якою він просив розглядати справу у його відсутності, вважав, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 24 травня 2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 05.06.2007 року ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 9 460 доларів США, які останній зобовязався повернути не пізніше 05.06.2009 року у порядку та строки, передбачені даним договором.

Також, 05.06.2007 року відповідно до договору поруки ОСОБА_2 поручився перед ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_3 зобовязань з повернення боргу відповідно до укладеного ним з кредитором договору позики від 05.06.2007 року.

05.06.2007 року було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладено як засіб забезпечення виконання зобовязання, що виникло у ОСОБА_3 за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, з обумовленим в договорі позики розміром боргу 9 460 доларів США. В разі невиконання боржником зобовязань за договором позики, сторони домовилися про наступне: при невиконанні боржником його зобовязань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру № 77, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Ощєпкова, у будинку готельного типу № 8/1, загальною площею 17,8 кв.м, житловою 12,5 кв.м. переходить до іпотекодержателя. Відповідно до пункту 4 договору про задоволення вимоги іпотекодержателя, вказана квартира є власністю іпотекодавця і належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У статті 37 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.06.2007 року встановлено, що іпотекодавцем виступав ОСОБА_3, якому на праві власності належить предмет іпотеки квартира № 77 по вул. Ощєпкова, у будинку готельного типу № 8/1 у м. Харкові. Проте позовні вимоги ОСОБА_1 в частині до ОСОБА_3 закриті ухвалою суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки останній помер 24 вересня 2010 року, тобто до відкриття провадження у даній справі та позивачу розяснено право на звернення до суду з позовом на підставі ст. 1281 ЦК України.

Тоді як відповідач ОСОБА_2 є поручителем, відповідно до договору поруки від 05.06.2007 року за повернення боргу ОСОБА_3 за договором позики від 05.06.2007 року та не має відношення до предмета іпотеки за вищезазначеним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.06.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

В силу дії ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 33 ЦПК України, належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

Згідно положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред'явити позов до належного відповідача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому в позові слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -