Справа № 372/2479/15-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/610/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 20 23.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

23 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та за апеляційної скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Козинської селищної ради, третя особа: Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції про визнання недійсним та скасування рішення ради, визнання недійсним та скасування договору дарування, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 грудня 1997 року їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,105 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 на підставі рішення Козинської селищної ради № 113/15 від 25 грудня 1996 року. Відповідач ОСОБА_3, яка є суміжним землекористувачем, встановила паркан, захопивши частину належної позивачу земельної ділянки орієнтовною площею 0,0154 га, що підтверджується актом земельної комісії Козинської селищної ради від 11 липня 2014 року.

Позивач зазначала, що 21 жовтня 2004 року згідно договору дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0432 га, розташовану по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,085 га, розташовану по АДРЕСА_2, які належали ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 1 лютого 1996 року. Вказувала, що земельна ділянка площею 0,085 га була передана у приватну власність ОСОБА_4 на підставі рішення Козинської селищної ради народних депутатів №69/39 від 27 вересня 1995 року, а земельна ділянка площею 0,0432 га - на підставі рішення Козинської селищної ради народних депутатів №54/100 від 25 травня 2000 року. Позивач вважає, що земельна ділянка площею 0,0432 га передана у власність ОСОБА_4 Козинською селищною радою без належних правових підстав, оскільки станом на 2000 рік вона вибула із земель селищної ради та перебувала у власності ОСОБА_2

З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просила поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №54/100 від 25 травня 2000 року про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0432 га по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір дарування від 21 жовтня 2004 року в частині дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0432 га по АДРЕСА_1, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0432 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий на ім`я ОСОБА_3 і скасувати його державну реєстрацію.

Не погоджуючись з вказаним позовом ОСОБА_2, у липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданий 25 грудня 1997 року на ім`я ОСОБА_5 і скасувати його державну реєстрацію.

В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 послалася на те, що ОСОБА_2 не здійснила погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_4, оскільки у державному акті на право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_5 в описі меж зазначено, що суміжним землекористувачем від «Б» до «В» є ОСОБА_6, а від «В» до «Г» є ОСОБА_7 На думку ОСОБА_3 ці обставини не відповідають дійсності, оскільки суміжним землекористувачем ОСОБА_2 щодо межі від «Б, В до Г» була ОСОБА_4, з якою позивач повинна була погодити межі. Також ОСОБА_3 зазначає, що частина земельної ділянки площею 0,0154 га по АДРЕСА_1 ніколи не перебувала у користуванні ОСОБА_2, а межі були визначені суміжними землекористувачами ще за життя ОСОБА_4

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просила залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,105 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_3 що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 25 грудня 1997 року, виданого на підставі рішення Козинської селищної ради народних депутатів №113/15 від 25 грудня 1996 року (а.с.31-32).

Встановлено, що суміжним землевласником ОСОБА_2 є ОСОБА_3, якій відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 27 лютого 2006 року, виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, який укладений 21 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, належить земельна ділянка площею 0,0432 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.29, 41-42).

Вказана земельна ділянка площею 0,0432 га була передана у приватну власність ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради №54/100 від 25 травня 2000 року, про що зазначено у державному акті на право приватної власності на землю (зміни у межах і розмірах земельної ділянки), виданого 1 лютого 1996 року на ім`я ОСОБА_4 (а.с.59).

Обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_2 зазначала, що відповідач ОСОБА_3 встановила паркан, захопивши частину належної їй земельної ділянки орієнтовною площею 0,0154 га.

На підтвердження накладення частини земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку ОСОБА_2 орієнтовною площею 0,0154 га, позивач надала акт земельної комісії Козинської селищної ради від 11 липня 2014 року (а.с.33, 212, 213).

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що вказаний вище акт не є достатнім належним та допустимим доказом на підтвердження факту накладення частини земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку ОСОБА_2 та не підтверджує точних розмірів такого накладення.

У пункті 7 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Пунктом 25 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що суд сприяє сторонам у виконанні їх обов'язку подати свої докази. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до ст. ст. 143, 144 ЦПК призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 зверталася до суду першої інстанції із заявою про призначення у даній справі експертизи з приводу визначення меж земельних ділянок сторін по справі, а також для з'ясування чи накладається земельна ділянка площею 0,0432 га, що належить ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,105 га, що належить ОСОБА_2

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, суд створив всі умови для повного і всебічного з'ясування обставин справи відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, роз'яснивши ОСОБА_2 її права та обов'язки, передбачені ст.ст. 27, 31 ЦПК України, зокрема, право заявляти клопотання про призначення експертизи (а.с.64-65).

Не заявив такого клопотання про призначення відповідної експертизи представник позивача - ОСОБА_8 і при апеляційному розгляді справи, посилаючись на акт земельної комісії Козинської селищної ради від 11 липня 2014 року.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи вимоги ч.1 ст.143, ст. 145, ч.1 ст.303 ЦПК України щодо відсутності заяви про призначення експертизи та підстав для обов'язкового призначення експертизи, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_2 за його недоведеністю, є правильними.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з таких підстав.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 послалася на те, що ОСОБА_2 не здійснила погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_4, у зв'язку з чим просила визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданий 25 грудня 1997 року на ім`я ОСОБА_5 і скасувати його державну реєстрацію.

Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 не здійснила погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_4 і таких доказів ОСОБА_3 у порушення вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надала.

Під час апеляційного розгляду справи апеляційним судом Київської області було вжито заходів щодо витребування в Козинській селищній раді та в управлінні Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області технічної документації на виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку, на підставі якої ОСОБА_2 виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,105 га серії НОМЕР_3 від 25 грудня 1997 року (а.с.229-230).

З відповіді управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області від 20 квітня 2016 року видно, що в архіві управління вказана технічна документація відсутня, не обліковуються та на зберігання не передавалась (а.с.233-234).

Також, як вбачається з листа Козинської селищної ради від 28 квітня 2016 року у Козинській селищній раді не зберігається та відсутня запитувана технічна документація (а.с.231).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 за його недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду про недоведеність позовних вимог та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді