Категорія 44Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Стадника І.М., Іващука В.А.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» в особі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» в особі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про виселення, -

встановила:

В липні 2015 року ТОВ «Ключове рішення» звернулося до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги мотивувало тим, що 22 липня 2009 року, на підставі договору купівлі-продажу, ТОВ «Ключове рішення» отримало у власність квартиру АДРЕСА_1. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідача, який підлягає виселенню з квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки на підставі статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним.

Позивачем, відповідно до статті 109 Житлового кодексу Української РСР, було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останнім вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування.

Позивач просив суд виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1, зі зняттям із реєстраційного обліку, без надання іншого житла.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірно встановлені дійсні обставини справи та невірно застосовані норми матеріального права, не дослідження всіх доказів та не надання їм оцінки судом, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Ключове рішення» в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 2411, позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

22 липня 2009 року між ТОВ «Ключове рішення» та ОСОБА_2 було укладено договір № 172_1_1 оренди квартири у відповідності до умов якого (розділ 1 договору) ТОВ «Ключове рішення» передано ОСОБА_2 у тимчасове користування (оренду) квартиру АДРЕСА_1 за плату та на обумовлений строк для проживання. Пунктом 7.1 вказаного договору сторони погодили, що цей договір укладається на строк по 21 липня 2010 року. У разі якщо не пізніше 3 місяців до закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається продовженим на таких самих умовах на строк, встановлений при укладені договору.

На виконання вимог вказаного договору, між сторонами було складено акт здачі-приймання від 22 липня 2009 року.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_5 не був повідомлений про припинення дії договору з 21 липня 2014 року, оскільки це мало би місце тоді, коли останньому було доведено до відома у спосіб не заборонений законом, в тому числі, засобами поштового звязку, шляхом направлення на адресу відповідача, за умови отримання останнім відправленого повідомлення. Однак матеріали справи не містять доказів про те, що вказана претензія була отримана відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір № 172_1_1 оренди квартири не є припиненим з 21 липня 2014 року та є чинним станом на день розгляду справи в суді. У звязку із цим, до спірних правовідносини, які виникли між сторонами, слід застосовувати положення Цивільного кодексу України, а саме главу 59 «Найм (оренда) житла», а не норми Житлового кодексу Української РСР, на які позивач посилається у позові, як на підставу своїх позовних вимог.

Із досліджених в судовому засіданні доказів, судом не встановлено обставин про наявність підстав для розірвання договору оренди квартири в порядку статті 825 ЦК України, крім того, така вимога позивачем заявлена не була. Оскільки договір № 172_1_1 від 22 липня 2008 року не розірвано, він є чинним станом на день розгляду справи в суді, суд не вбачав підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 із житлового приміщення квартири АДРЕСА_1.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що міський суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано тієї обставини, що строк дії договору оренди № 172-1-1 від 22.07.2009 року припинив свою дію 21.07.2010 року, а тому відповідач користується квартирою незаконно, не заслуговують на увагу оскільки суперечать встановленим судом обставинам справи та діям самого позивача ТОВ «Ключове рішення», яке листом на імя відповідача від 08.08.2016 року (а.с. 214) завчасно повідомило останнього про припинення дії договору оренди № 172-1-1 від 22.07.2009 року з 22 липня 2017 року.

Крім того, відповідач продовжує виконувати взяті на себе зобовязання по оплаті орендної плати, що підтверджується квитанціями про здійснення оплати та не повернув обєкт нерухомості орендодавцеві до припинення дії Договору, що передбачено п. 4.2. Договору.

Судом вірно встановлено, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини за договором найму, в той час як позивач звернувся до суду за захистом порушеного права власності, яке є абсолютним. У звязку з наведеним безпідставними є доводи апелянта про те, що відповідачі не мають сервітутного права та не мають правового статусу членів сімї власника квартири.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ключове рішення» в особі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_6

Судді: (підпис) ОСОБА_7

(підпис) ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.