Номер провадження: 22-ц/785/7704/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Суворов В.О., Сватаненка В.І.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 Олімпієвича ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 Олімпієвича до ОСОБА_4 Алімпієвни, третя особа Одеська міська рада про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОМР про визнання права власності посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є співвласниками домоволодіння №73 по вул. Атамана Чепіги у м. Одесі, що набули прав власності на вказане домоволодіння внаслідок отримання спадщини після смерті своїх батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

У складі споруд вказаного домоволодіння наявні самовільно побудовані допоміжні господарські споруди, які позивач вважає своєю власністю.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмволено.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської ОСОБА_7 депутатів трудящих №215 від 26 березня 1957 року ОСОБА_8 була виділена земельна ділянка по вул. Бондарева, діл. №6 площею 527 кв.м під індивідуальне житлове будівництво.

13 липня 1957 року між Житлово-комунальним відділом Виконавчого комітету Ленінської ОСОБА_7 депутатів трудящих та ОСОБА_8 був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за яким, ОСОБА_8 була надана у безстрокове користування земельна ділянка №6 по вулиці Бондарева загальною площею 527 кв.м згідно плану земельної ділянки. У відповідності до умов вказаного договору ОСОБА_8 зобов'язався збудувати житловий одноповерховий камяний будинок житловою площею 39,89 кв.м з 3-ма кімнатами на відстані 5,0 метрів від червоної лінії забудови, а також провести ряд робіт із благоустрою прилеглої території. Рішення виконавчого комітету Ленінської Райради депутатів трудящих, план земельної ділянки та проект будівництва будинку є невідємними частинами договору від 13.07.1957 року та зберігалися у відповідному бюро технічної інвентаризації.

Протягом періоду з 1957 по 1963 роки ОСОБА_8 був збудований одноповерховий кам'яний будинок під літ. "А", сарай літ. "Б", уборна літ ."В", І - мостіння, 1-4 - огородження.

15 серпня 1963 року Рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_7 депутатів трудящих №632 був затверджений акт приймання будинку №73 по вулиці Бондарева у місті Одесі ОСОБА_8. Свідоцтво про право власності ОСОБА_8 за життя не видавалося.

Разом із ОСОБА_8 у домоволодінні №73 по вул. Бондарева проживали його дружина ОСОБА_9, та його діти ОСОБА_10, ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Після набуття повноліття ОСОБА_11 та ОСОБА_4 перестали мешкати з батьками у цьому домоволодінні, а ОСОБА_2 залишився на все життя прожавати з батьками та доглядати їх.

Ще за життя батька, позивачем здійснювалися роботи з ремонту та відновлення окремих частин домоволодіння, а згодом ним були збудовані господарські допоміжні споруди сарай під літ."Т площею 43 кв.м, навіс під літ. "Д площею 13 кв.м, сарай під літ. "Е" площею 32 кв.м, гараж під літ. "З".

До того ж, протягом цього періоду житловий будинок, позначений на технічному плані домоволодіння під літ. "А", був перебудований та у ньому була добудована житлова кімната площею 13,0 кв.м (кімната 1-2), що знайшло своє відображення у Експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літера "А по вул. Бондарева №73 як самовільно збудована або переобладнана площа, що також збільшило загальну площу житлового будинку з 39,8 кв.м до 58,0 кв.м.

29 липня 1977 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться у місті Одесі по вул. Бондарева під №73, прийняла його дружина ОСОБА_9. У відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 червня 1982 року, спадщина після смерті ОСОБА_8 складалася у цілому з однієї камяної житлової будівлі, загальною площею 39,8 кв.м, з надвірними спорудами: І- мостіння, 1-4 - огорожа, літ. "В" - туалет, розташованих на земельній ділянці площею 527 кв.м.

Інша частина (1/2 частина) домоволодіння згідно свідоцтва про право власності від 07.06.1982 року належала ОСОБА_9 як доля у спільному майні подружжя, набута за час перебування у шлюбі із ОСОБА_8

19 листопада 1987 року ОСОБА_9 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на домоволодіння №73 по вул. Бондарева у м. Одесі, яку прийняли у рівних частках ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_12 (як онучка за правом представлення після смерті свого батька ОСОБА_11).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Одеси від 26 грудня 1989 року у справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна, була затверджена мирова угода, за якою ОСОБА_12 відмовилася від належної їй 1/3 частини спадкового домоволодіння на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які, у свою чергу, зобов'язались сплатити їй компенсацію по 1000 рублів за її долю у спадковому домоволодінні.

25 березня 2015 року року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 Оліємпієвича про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільній частковій власності в натурі, про визнання права власності, яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 у повному обсязі виділив у натурі у власність ОСОБА_4 60/100 частин спірного житлового будинку, виділив ОСОБА_2 40/100 частин спірного житлового будинку за умови відповідної перебудови, зобов'язав сплатити позивачку на користь відповідача грошову компенсацію за частину частки у праві спільної часткової власності, виділив у користування позивача та відповідача земельні ділянки площею 377 кв. м кожному, визначив межі між цими земельними ділянками, припинив право спільної часткової власності між позивачкою та відповідачем, усунув перешкоди позивачу у користуванні власністю.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року було скасоване, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року - залишено в силі.

До складу будівель, що були розподілені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року не увійшли господарські будівлі та споруди, що були самовільно збудовані, а саме: сарай під літ."Т" площею 43 кв.м, навіс під літ. "Д" площею 13 кв.м, сарай під літ. "Е" площею 32 кв.м, гараж під літ. "З".

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як роз'яснюється в постанові № 6 від 30.03.2012р. Пленум ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» в п. 6 зазначається, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

П. 27 вищезазначеної постанови ПВССУ № 6 від 30.03.2012 р. визначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне зясування судом обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставнами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 Олімпієвича ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.О. Суворов

ОСОБА_13