Єдиний унікальний номер 243/6402/15-ц Номер провадження 22-ц/775/960/2016
Головуючий у 1 інстанції: Профатило П.І. Єдиний унікальний номер 243/6402/15-ц
Суддя доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/960/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Новосядлої В.М.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання та надання права на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до недієздатної ОСОБА_2, законним представником якої є ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання та надання права на спадщину.

Посилалась на те, що 01.06.2015р. помер її вітчим ОСОБА_5, після його смерті відкрилась спадщина на будинок №12 по вул. Тургенєва у м. Словянську. Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 є його дочка ОСОБА_1, в інтересах якої її мати подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Вона, позивачка, постійно проживала разом із вітчимом та його дружиною її матірю у належному вітчиму будинку за вказаною адресою з 2001р., з моменту народження в цьому будинку також проживають її неповнолітні діти ОСОБА_6 14.11.2001р. народження та ОСОБА_7 04.02.2006р. народження. Разом з вітчимом вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, несли витрати по утриманню будинку, здійснювали його капітальний та поточний ремонт, обробляли земельну ділянку. Між нею та ОСОБА_5 склались відносини притаманні відносинам батька та дочки, до її дітей він також відносився, як до рідних онуків. Після смерті батька вона продовжує утримувати будинок та земельну ділянку, оплачує комунальні послуги. У 1999р. ОСОБА_5 отримав виробничу травму руки, йому була присвоєна третя група інвалідності, рука була повністю обездвижена, внаслідок чого він не міг самостійно обслуговувати себе, утримувати будинок та присадибну ділянку, потребував сторонньої допомоги, також він страждав епілепсією, у звязку з чим потребував сторонньої уваги та догляду, джерел доходу у нього не було, у звязку з чим вона довгий час піклувалась про нього, утримувала його та матеріально забезпечувала. Відповідач та її мати не надавали ОСОБА_5 допомоги, станом його здоровя не цікавились, звязку з ним не підтримували, в організації похорону участі не приймали та не буди присутні при похованні. Позивач просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_5 з 2001р. по день його смерті, надати їй право на спадкування після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємцем першої черги ОСОБА_2.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2016 року позов задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сімєю позивачки та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2001р. по 01.06.2014р. по день його смерті. Надано позивачці право на спадкування після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємицею першої черги ОСОБА_2.

У апеляційний скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на незаконність рішення, порушення вимог матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що позивачкою не було доведено сукупності обставин, необхідних для задоволення позову, а саме здійснення опіки над спадкодавцем, матеріальне його забезпечення, надання іншої допомоги спадкодавцю, тривалість періоду наявності вказаних обставин, безпорадний стан спадкодавця. На протязі всього життя ОСОБА_5 ніколи не потребував опіки та надання сторонньої допомоги. Дійсно, у 2008р. йому була встановлена 3 група інвалідності, однак у жодному медичному документі не йдеться про протипоказання до фізичної праці. До останнього дня свого життя ОСОБА_5 вів активний образ життя, займався веденням домашнього господарства, проводив у домоволодінні ремонтні роботи, до останніх днів займався неофіційно трудовою діяльністю приватним перевезенням пасажирів на особистому транспорті. Свідки з боку позивачки також пояснили про те, що постійно зустрічались із ОСОБА_5 на ринку у той час, коли він придбавав продукти харчування. Посилання позивачки про те, що вона надавала матеріальну допомогу спадкодавцю не підтверджені жодними доказами, вона навіть не надала доказів про наявність у неї доходів в останні роки життя спадкодавця. Стверджуючи про придбання ліків для ОСОБА_5 позивачка не надала жодного документа на підтвердження цього, а у медичних документах немає згадки про його потребу у медикаментозному лікуванні. В амбулаторній карті відсутні записи про те, що спадкодавець страждав на епілепсію, вбачається лише, що при численних оглядах лікарем невропатологом він ніколи не висловлював скарг на стан свого здоровя. Вона ніколи не визнавала тієї обставини, що ОСОБА_5 страждав цим захворюванням, вона бачилась із ним щомісячно і ніколи не бачила у нього проявів будь якого захворювання. ОСОБА_5 мав самостійний дохід, який дозволяв йому обслуговувати домоволодіння, проводити у ньому ремонтні роботи, надавати їй допомогу на утримання їх доньки. Тому немає ніяких підстав вважати, що ОСОБА_5 знаходився у безпорадному стані та потребував допомоги.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримувала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні, позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 проти скарги заперечували та просили рішення залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідачки, позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив із того, що факт сумісного проживання позивачки однією сімєю із ОСОБА_5 з 2001р. по день його смерті підтверджений показаннями свідків, актом від 19.03.2015р., факт перебування спадкодавця у безпорадному стані та його потреби у сторонній допомозі підтверджений медичними довідками та лікарським висновком про встановлення 3 групи інвалідності. Суд також прийшов до висновку про те, що оскільки позивачка постійно проживала з ОСОБА_5 однією сімєю, здійснювала опіку та догляд ним з 2001р. по день смерті під час перебігу хвороби, забезпечувала та надавала необхідну допомогу, вона набула право на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги - донькою спадкодавця ОСОБА_2.

З вказаними висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони суперечать встановленим у справі фактичним обставинам та вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно із ч.2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми вимагає доведення позивачем: 1) факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Згідно із ст. 10 Закону України від 16 грудня 1993 року

№ 3721-XII «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Частиною 1 ст. 26 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Як вбачається із наявної у справі копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер у віці 53 роки, що не є похилим віком.

Медичних документів про те, що ОСОБА_5 страждав епілепсією у справі немає.

Копією довідки МСЕК від 04.12.2008р. підтверджено, що ОСОБА_5 повторно безстроково встановлено 3 групу інвалідності у звязку із загальним захворюванням, протипоказано важку фізичну працю.

Із виписок з історій хвороб та копій аркушів медичної карти вбачається, що 06.04.1999р. ОСОБА_5 отримав побутову травму, впав на вулиці, внаслідок чого отримав перелом плечової кістки із зміщенням фрагментів.

Як вбачається із незавіреної копії медичної карти 08.11.2002р. лікарською консультаційною комісією оформлено посильний лист на МСЕК для пересвідчення (3 група) з діагнозом «застарілий, такий, що зрісся, перелом вивих лівого плеча, згинально - розгинальна приводна контрактура лівого плечового суглоба з незначним порушенням функції».

25.11.2003р. лікарем травматологом зроблено запис у медичній карті: діагноз « Такий, що неправильно зрісся, перелом шийки лівої плечової кістки з варусною деформацією передньо нижній вивих плеча, остеопороз, згинально - розгинальна приводна контрактура, виражене порушення функції лівої верхньої кінцівки», заповнено посильний лист на МСЕК.

Вказані докази не свідчать про те, що ОСОБА_5 через тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Оцінюючи висновок ВКК (такого висновку у справі немає, є висновок МСЕК) та медичні довідки суд вказав, що у них зазначено, що ОСОБА_5 не може фізично працювати, однак, таких висновків чи довідок у справі немає, а у довідці МСЕК від 04.12.2008р. зазначено, що ОСОБА_5 протипоказана важка фізична праця, отже, неважка фізична праця не заборонена.

Показання свідків з боку позивачки також не підтверджують факту перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані. Зокрема, свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_5 їздив на машині, лише, якщо з ним був хтось поруч. Свідок ОСОБА_10 показала, що ОСОБА_5 часто приїздив на роботі до своєї дружини ОСОБА_5, оскільки відчував, що у нього зараз почнеться приступ епілепсії.

Показання свідка ОСОБА_11 лікаря невропатолога із стажем роботи 22 роки про те, що «якщо людина хворіє на епілепсію, то її не можна залишати саму, оскільки приступи епілепсії виникають раптово, така людина повинна приймати дорогі лікарські препарати та при такій хворобі не можна керувати автомобілем, такий хворий потребує постійного стороннього догляду» не є належним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмету доказування. Предметом доказування у цій справі були обставини щодо того, чи був конкретно ОСОБА_5, а не якась інша людина, у безпорадному стані через тяжку хворобу або каліцтво. Згідно з ч.3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з довідкою, наданою управлінням Пенсійного фонду України у м. Словянську та Словянському районі Донецької області від 10.07.2015р. ОСОБА_5 отримував пенсію по інвалідності третьої групи загального захворювання з 22.03.2000р. по 30.06.2014р., пенсійна справа закрита у звязку із смертю. Розмір пенсії з 01.12.2013р. до виплати складав 1049 грн..

Позивачкою не надано доказів про те, чи мала вона будь - які доходи в період, у який, як вона вказує, вона матеріально забезпечувала спадкодавця.

Довідкою Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міст ОСОБА_12, Словянськ та Словянського району УМВС України в Донецькій області від 08.10.2015р. підтверджено, що за ОСОБА_5 на день його смерті зареєстровано транспортний засіб ВАЗ 211540 - 110-20 державний номер НОМЕР_1.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 пояснили, що ОСОБА_5 працював таксистом з 2008 року до дня смерті.

Свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16 пояснили, що ОСОБА_5 працював таксистом на вокзалі, також їздив у поїздки до Харкова, Дніпропетроська на великі відстані.

Суд не прийняв до уваги показання цих свідків, зазначивши, що вони є поверхневими та побутовими , так як вказані свідки не мають відповідної медичної освіти, а тому не можуть визначити стан здоровя спадкодавця, крім того, їх пояснення спростовуються висновком ВКК та медичними довідками, де зазначено, що ОСОБА_5 не може фізично працювати. Однак, як вже зазначено, висновку ВКК та довідок, у яких було б вказано, що ОСОБА_5 не може фізично працювати у справі немає, а у довідці МСЕК (а.с.12) від 04.12.2008р. йому протипоказана важка фізична праця.

Отже, суд дав невірну оцінку доказам, у тому числі показанням зазначених свідків.

Належних та допустимих доказів про те, що спадкодавець ОСОБА_5 через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані не надано, тому ч.2 ст. 1259 ЦК України застосована у даному випадку неправильно.

Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту спільного проживання позивачки із спадкодавцем однією сімєю з 2001р. по день його смерті необхідно позивачці для надання їй права на спадкування після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємцем першої черги дочкою померлого.

Оскільки підстав для задоволення позову в частині надання права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги немає через недоведеність перебування спадкодавця у безпорадному стані, відсутні підстави і для встановлення факту спільного проживання позивачки із спадкодавцем, оскільки у такому випадку цей факт не має юридичного значення.

З врахуванням викладеного рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання та надання права на спадщину відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: