Провадження № 2/522/2137/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Монтекі до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 Монтек звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просить стягнути з відповідачки суму боргу за договором розписки у розмірі 258 330,00 гривень.

Позивач зазначає, що між ним та позивачкою було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 звяла у нього в борг 19 000,00 дол. США. 11.09.2015 року позивачка повернула 7 000,00 дол. США, а решту 12 000,00 дол. США зобовязалася повернути через кілька днів. На даний час відповідачка гроші не повернула внаслідок чого позивач змушений звернутися до суду з позовом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнав, та зазначив, що відповідачка не брала у борг у позивача жодних коштів, боргова розписка, яку надав позивач була підписана відповідачкою внаслідок фізичного примусу, про що є звернення до полії, просить у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 Монтекі задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які би свідчив про факт отримання грошових коштів від Позивача Відповідачем, з зазначенням суми отриманих коштів, строків повернення, дати та місця отримання коштів, що в свою чергу свідчить про те, що договір позики між Позивачем та Відповідачем не укладався, відповідно до цього - позов є необґрунтованим, та взагалі предмет позову не існує, а тому позов не підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідним засобом доказування укладеного договору позики між Позивачем та Відповідачем може бути боргова розписка або інший документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми, але в матеріалах справи відсутній такий документ.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18.09.2015 р. по справі № 6-63цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові ВСУ по справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 р. розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів .

Як слідує із наведених норм чинного законодавства та правової позиції ВСУ, відповідно до предмету позову, Позивач повинен довести наявність укладеного договору позики між Позивачем та Відповідачем, але Позивачем не було це зроблено, що свідчить про безпідставність позову.

Єдиний документ, який подано Позивачем на підтвердження існування договору позики - це розписка про отримання Позивачем у Відповідача грошових коштів, а не навпаки, як цього потребує ЦК України, крім того ця розписка складена Позивачем, підписана Відповідачем під тиском та загрозою фізичного насилля, що підтверджується кримінальним провадженням № 0010830, а тому дана розписка не є тим документом, який може підтверджувати існування договору позики між Позивачем та Відповідачем.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Монтекі у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 Монтекі до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 24.05.2016