№ 207/698/16-ц
№ 2/207/723/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бистрової Л.О.

при секретарі Мозоль О.О.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, представника відповідача ПАТ Комерційного банку «ПриватБанк» Таран І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 в якому просить визнати недійсним договір поруки № 1052/1 від 21 вересня 2007 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 посилаючись на те, що він перебуває у шлюбі з відповідачкою. 4.02.2016 року, при ознайомленні з цивільною справою за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, йому стало відомо, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 був укладений договір поруки. Він не був присутнім при укладанні договору поруки, йому не надавався договір поруки для узгодження. Крім того в договорі поруки не зазначено місце реєстрації, проживання і ідентифікаційний номер ОСОБА_1, тому, вважає, що у договорі поруки не визначено за виконання якої особи своїх обов'язків за кредитним договором поручилася ОСОБА_3 В договорі поруки зазначена дата його укладання 21.09.2007 року, коли кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений 26.09.2007 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» використовуючи нечесну підприємницьку практику та помилкову довіру до нього ОСОБА_3, з елементами примусу, докучання або неналежного впливу істотно впливав на свободу вибору та поведінку позивача стосовно придбання кредиту. Представник банку спонукав його до прийняття швидкого рішення і нав'язував позивачу кредит, чим порушив його права та завдав шкоди. ОСОБА_3 в порушення п. 3 договору поруки не була ознайомлена з умовами кредитного договору. Пунктом 12 договору поруки встановлено, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором встановлюється протягом у 5 років. Тобто, не пізніше 21.09.2012 року. Вважає, що закінчення цього строку є підставою для визнання договору поруки недійсним. Крім того, він будучи чоловіком ОСОБА_3 не надавав останній жодних повноважень на укладання будь-яких правочинів, не надавав згоди на укладення договору поруки. Просить визнати договір поруки № 1052/1 від 21.09.2007 року недійсним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що 26.09.2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір. Сума кредиту 16000 доларів США. Він був ознайомлений з умовами кредитування, кредитний договір підписував власноруч. Про існування договору поруки укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 він дізнався лише в лютому 2016 року при ознайомленні з матеріалами цивільної справи. Своєї згоди на укладання договору поруки він не надавав, з його умовами ознайомлений не був. ОСОБА_3 не підписувала договір поруки, оскільки 26.09.2007 року знаходилася у м. Євпаторії. Просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_5. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того зазначив, що ОСОБА_3 взагалі договір поруки не підписувала, підпис у договорі їй не належить. В договорі поруки зазначена особа представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6, коли при зазначенні юридичної адреси і реквізитів сторін зазначено ОСОБА_7 Договір поруки не стосується ОСОБА_1 оскільки в зазначеному договорі не ідентифіковано особу ОСОБА_1, не зазначено його місце реєстрації, проживання, його ідентифікаційний номер. Договір поруки був укладений 21.09.2007 року, тобто до укладення кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 26.09.2007 року. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю Таран І.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиву на позовну заяву. Крім того зазначила, що 21.09.2007 року було розпочато формування договору поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3, який фактично був укладений і підписаний сторонами 26.09.2007 року, про що свідчить дата зазначена у договорі поруки після підписів сторін. В договорі поруки зазначений представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6, а при зазначенні реквізитів сторін ОСОБА_7 Це є одна особа, була допущена описка при зазначенні ініціалів представника. Вважає, що правових підстав для визнання договору поруки недійсним не має, просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила, що їй було відомо про укладення кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та її чоловіком ОСОБА_1 на суму 16000 доларів США. Вона приходила до банку, підписувала якісь документи, але які вона не пам'ятає. Вважає, що підписувала згоду на отримання позивачем кредиту. 26.09.2007 року вона не підписувала договору поруки оскільки знаходилася в м. Євпаторії. Підпис у договорі поруки № 1052/1 від 21.09.2007 року їй не належить. Строк дії договору поруки закінчився. Просить визнати зазначений договір недійсним.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1/078377Д, що не заперечується сторонами у справі (а.с. 26-29).

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 26.09.2007 року від імені ОСОБА_3 з ПАТ КБ «ПриватБанк» підписано договір поруки № 1052/1, предметом якого є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 26.09.2007 року № 1/078377Д (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначено в ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з презумпцією правомірності правочину, встановленою ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Цивільним кодексом України визначений вичерпний перелік умов, за яких правочин може вважатися недійсним.

Так, відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу.

Зокрема, згідно з ч. 1-3, 5, 6 зазначеної статті ЦК встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, відповідно до положень с. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України№ 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В судовому засіданні встановлено, що форма і зміст договору поруки № 1052/1 від 26.09.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3, повністю відповідають вимогам чинного законодавства України щодо зазначення усіх істотних умов договору, що вимагаються законодавством при укладенні даного виду договорів.

В ході судового розгляду стороною позивача було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. 30.05.2016 року ухвалою суду зазначене клопотання залишено без розгляду, оскільки позивач зазначене клопотання не підтримав.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Належних та допустимих з точки зору ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказів, які б свідчили, що в договорі поруки підпис від імені ОСОБА_3 виконаний не нею немає.

Суд, оцінюючи здобуті в ході судового розгляду докази в їх сукупності, вважає, що стороною позивача не доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, доводи є необґрунтованими та спростовуються дослідженими у суді матеріалами справи, тому відмовляє у позові з підстав недоведеності позовних вимог.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, суд, в порядку ст. 88 ЦПК України не вирішує питання про розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 79, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним - відмовити.

Встановити строк для ознайомлення з повним рішенням суду 03 червня 2016 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області у десятиденний строк з дня проголошення, через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 03 червня 2016 року.

Суддя: Бистрова Л.О.