РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18554/15-ц

пр. № 2/759/1399/16

02 березня 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 30.11.2015 року звернувся до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов обґрунтовано тим, що у вересні 2015 року отримала від Дванадцятої київської державної нотаріальної контори повідомлення з якого дізналась, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3, а на користь позивача був складений заповіт від 07.04.2011 року.

Із спадкодавцем позивач познайомився в ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів «Пенсіон».

Представник позивача 26.10.2015 року подав до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак, постановою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 02.11.2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що позивачем пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Окрім того, представнику позивача у нотаріальній конторі стало відомо, що гр. ОСОБА_2 теж подала заяву про прийняття спадщини за законом, та існує судове рішення, яким визнано ОСОБА_2 цивільною дружиною ОСОБА_3

Таким чином, позивачем було пропущено строк для прийняття спадщини, оскільки станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року - дату смерті спадкодавця - ОСОБА_3, позивачка не мешкала з ним та не підтримувала відносин і не спілкувалась, а відтак не могла знати про смерть спадкодавця.

З огляду на зазначені обставини, позивач просила суд визначити їй додатковий строк тривалістю у три місяці для подання заяви до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті гр. ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У судовому засіданні 02.03.2016 року представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали позов у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

У судове засідання 02.03.2016 року представник відповідача не з'явився та направив до суду письмові заперечення проти позову, у яких зокрема зазначив про можливість розгляду справи без його участі (а.с. 108).

Представник третьої особи: Дванадцятої київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився та направив до суду лист у якому зазначив про можливість розгляду справи без участі їхнього представника (а.с. 111).

Представник третьої особи: ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у судовому засіданні 02.03.2016 року заперечував щодо наявності підстав для задоволення позову, про що також відобразив у письмових поясненнях (а.с. 80-82).

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 33).

ОСОБА_3 07.04.2011 року залишив заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до якого все майно, рухоме та нерухоме, яке йому належатиме на день смерті останній заповів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 57).

Як вбачається із копії спадкової справи №380/2013 до майна померлого ОСОБА_3, до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись: ОСОБА_7 (а.с. 26), ОСОБА_2 (а.с. 32).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.08.2015 року позов ОСОБА_2, заінтересована особа: Дванадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю - задоволено (а.с. 51-54).

26.10.2015 року позивач подав до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 64).

Однак, постановою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 02.11.2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що позивачем пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини (а.с. 78).

Отже, судом встановлено, що позивач вчасно не звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та звертаючись до суду зі згаданою позовною заявою, позивач не обґрунтовує причини пропуску строку для прийняття спадщини, а підстава, як створення власної сім'ї та не знання про смерть спадкодавця не є підставою для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та не надано доказів, які свідчать про наявність для нього перешкод для подачі такої заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частинами 1 та 3 ст. 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року N7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк для прийняття спадщини без поважних причин, та не надано доказів, які свідчать про наявність для нього перешкод для подачі такої заяви у визначені законом строки.

Окрім того, суд звертає увагу також на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачем.

В силу вищезгаданих статей закону, позивачем не доведено порушення його прав та інтересів зі сторони відповідача - Київської міської державної адміністрації.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

В ході розгляду судом справи, представниками позивача не подавалось до суду заяв про заміну належного відповідача, чи залучення інших співвідповідачів.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 1270, 1272 ЦК України, п. 24 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник