У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору недійсним за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 27 серпня 2013 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредитні кошти у розмірі 98 845 грн 75 коп. та у розмірі 30 235 грн 45 коп. на оплату страхових внесків строком на 60 місяців зі сплатою 9,90 % річних. У вказаному кредитному договорі визначено еквівалент суми кредиту у розмірі 12 147 доларів 69 центів США та у додатковому кредиті у розмірі 3 715 доларів 80 центів США.

Позивач зазначав, що 27 серпня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою строк надання кредиту пролонговано до 84 місяців. Укладений кредитний договір складається з кредитного договору, графіків платежів до нього та загальних умов кредитування. Відповідно до графіку усі платежі вказані у доларах США. Згідно з п. 1.3.1 Загальних умов кредитування розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у рахунок повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору та сплачуються у рахунок повернення кредиту та додаткового кредиту до встановлених товариством рахунків у гривні. При цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку вказаного у кредитному договорі, до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту та використовується обмінний курс дійсний на робочий день, що передував дню розрахунку.

Позивач вважав, що умови даного кредитного договору щодо нарахування платежів за кредитом у доларах США та проведення розрахунку погашення кредиту на основі обмінного курсу валюти є незаконними.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати кредитний договір від 27 серпня 2013 року недійсним.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано кредитний договір від 27 липня 2013 року, укладений між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3, у частині визначення грошового еквіваленту суми кредиту та суми додаткового кредиту в іноземній валюті, визначення платежів за кредитним договором за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, зазначеному в договорі, відповідно до ст. 1.3 Загальних умов кредитування, недійсним. Визнано графік погашення кредиту, як додаток до кредитного договору від 27 липня 2013 року, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3, недійсним. Визнано пункт 1.3.1 додатку до кредитного договору від 27 липня 2013 року, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3, під заголовком «Загальні умови кредитування» недійсним. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Порше Мобіліті», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачу надано споживчий кредит, проте відповідачем порушено принцип добросовісності та включено до договору споживчого кредитування визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, що є порушенням прав споживача, створює істотний дисбаланс у правах та обов'язках.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 27 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит на придбання автомобіля у розмірі 98 845 грн 75 коп. та додатковий кредит на оплату страхових платежів у розмірі 30 235 грн 45 коп. строком на 60 місяців зі сплатою 9,90 % річних.

27 серпня 2013 року додатковою угодою до кредитного договору строк кредиту пролонговано до 84 місяців.

У кредитному договорі визначено еквівалент суми кредиту в іноземній валюті у розмірі 12 147 доларів 69 центів США та суму додаткового кредиту у розмірі 3 715 доларів 80 центів США.

Кредит виданий ОСОБА_3 на придбання автомобіля та сплату страхових платежів, отже, згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Разом з тим вищевказана норма закону не містить заборони на визначення грошового зобов'язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що п. 1.1. Загальних умов кредитування банк зобов'язався надати позивачу кредит у сумі, визначеній у договорі, у національній валюті України та сторонами у ньому встановлено відповідний еквівалент суми кредиту у доларах США. У п. 1.3. вказаних умов зазначено, що сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту позивачем відображають вартість кредиту та додатковогокредиту на момент його видачі та забезпечують отримання банком коштів на основі діючого обмінного курсу валюти. Крім того, п. 1.3.1. вищевказанихумов встановлено, що позивач має сплачувати платежі у поверненнякредиту та додаткового кредиту відповідно виставлених банком рахунків у гривні, розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту та враховується як коригування суми процентів, які підлягають сплаті.

Таким чином, зазначеними положеннями кредитного договору підтверджується надання кредиту та додаткового кредиту позивачу у національній валюті України, що станом на день укладення кредитного договору становило певний еквівалент грошових коштів в іноземній валюті та коригування суми процентів здійснюється в інтересах обох сторін, отже відповідає принципам справедливості та добросовісності.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (чч. 1, 2 ст. 533 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов'язання в іноземній валюті.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, послався на постанову Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12. Разом з тим у цій постанові інші фактичні обставини та правовідносини у порівнянні зі справою яка переглядається, оскільки стосується умов кредитного договору щодо плати за обслуговування кредиту та за його дострокове погашення, де визначено за формулою зі змінними величинами. У цій справі предмет позовних вимог є іншим, а умови кредитного договору не передбачають додаткових сплат (пункти 2.3, 3.1).

Отже, в силу ст. 360-7 ЦПК України зазначена правова позиція Верховного Суду України не могла бути застосована до цієї справи.

Крім того, визнаючи частково недійсним кредитний договір, укладений між сторонами, на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суди не звернули уваги на те, що визначення поняття «несправедливі умови договору», згідно з цією нормою Закону, це умови договору, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Застосовуючи цю норму, суди зазначених положень не врахували та у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не вказали, на підставі яких ознак, зазначених у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вони кваліфікували умови договору несправедливими.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можутьвважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

В.А.Черненко