АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4382/16 Справа № 204/488/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, третя особа - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом та просило звільнити з-під арешту, накладеного 10 квітня 2015 року старшим державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Грековим А.В., майно, належне на праві власності відповідачу, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, а також заборонити органам ДВС вчиняти будь-які дії, пов*язані з обмеженням ПАТ КБ «Приватбанк» прав іпотекодержателя щодо вказаної квартири та стягнути судові витрати. ( а.с.3)

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2005 року між Приватбанком, правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHDGК00000043, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 35400 доларів США. (а.с.38-41).

У забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором, між сторонами 08 червня 2005 року укладено договір іпотеки № DNHDGК00000043, згідно якого, відповідач надала в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.42-45).

Постановою держвиконавця ВДВС від 10 квітня 2015 року, за заявою ПАТ КБ «Приватбанк», було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/8736/13, виданого 20 лютого 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 09.06.2005 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 28949,04 грн., а також накладено арешт на все майно боржника. ( а.с. 9-10, 34-37,46-52)

Звертаючись з позовними вимогами про зняття арешту з заставного майна, позивач обґрунтовував їх наявністю заборгованості за кредитним договором № DNHDGК00000043 від 08.06.2005 року, посилаючись на норми ст.ст.54,60 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначаючи, що ДВС не мала правових підстав для звернення стягнення на користь інших стягувачів, які не є заставодержателями.

Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції прийшов до висновку, що право банку на заставне майно ніким не порушено.

Однак з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, вважаючи його передчасним.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, згідно з яким суд повинен при проведенні попереднього судового засідання вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто, особи, між якими виник спір про право , який є предметом розгляду та вирішено судом. При цьому ініціатором процесу являється позивач, який і вказує відповідача, як особу, до якої ним заявляються вимоги. Залучення до участі у справі іншої особи співвідповідача, відповідно до положень ч.1 ст.33 ЦПК України, може здійснюватися лише за клопотанням позивача.

Отже питання про склад осіб, які беруть участь у справі, судом залишилось не вирішеним.

Суд першої інстанції не роз'яснив позивачеві його прав та обов'язків, зокрема, щодо можливості залучення до участі у справі в якості відповідача, а не третьої особи, Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст. ст. 32, 33 ЦПК України, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, не сприяв здійсненню його прав.

При цьому залучення , в якості третьої особи Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи та відповідача, згідно з нормами ЦПК України, суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

Встановлення зазначених обставин є необхідним для виконання вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, є передчасним, постановлене з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України. А відтак, апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року скасувати і в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: