У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ «КБ «Експобанк») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути на свою користь солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 680 294 грн 64 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 5 грудня 2007 року між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.) було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 19 тис. доларів США, із сплатою 12 % річних. Вказував, що в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав у заставу автомобіль марки «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_1. Також з метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Зазначав, що відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається з суми строкової заборгованості урозмірі 3 176,69 доларів США, що еквівалентно 28 393 грн 26 коп; суми простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 14 943,94 доларів США, що еквівалентно 133 568 грн 94 коп; суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту в розмірі 8 169,10 доларів США, що еквівалентно 73 015 грн 42 коп; простроченої заборгованості за нарахованою комісією за кредитне обслуговування в розмірі 6 192 грн 15 коп; пені за несвоєчасну плату простроченої заборгованості за кредитом в сумі 26 631,21 доларів США, що еквівалентно 238 029 грн 75 коп; суми пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в розмірі 20 190,78 доларів США, що еквівалентно 180 465 грн 21 коп; пені за несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування за кредитом в сумі 20 629 грн 92 коп.

Заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 3 вересня 2014 року, позов ПАТ «КБ «Експобанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованості за кредитним договором від 5 грудня 2007 року в сумі 680 294 грн 64 коп. та 4 494 грн судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року вищевказані судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 192 675 грн 84 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 12 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «КБ «Експобанк» на користь ОСОБА_1 3 230 грн 33 коп. судових витрат скасовано.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що відповідачами були порушені умови кредитного договору щодо своєчасного повернення грошових коштів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «КБ «Експобанк» на користь ОСОБА_1 судових витрат, виходив із того, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Проте, повністю погодитись з висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 5 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційним банком «Експобанк» (далі - ВАТ «КБ «Експобанк») та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення, за умовами якого останньому надано кредит у вигляді 19 тис. доларів США на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності зі сплатою за його користування 12% річних від суми кредиту, з поверненням грошових коштів не пізніше 4 грудня 2014 року. Зі змісту цього договору убачається, що предметом застави є автомобіль Dacia Logan, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до п. 3.7 договору, позичальник повертає кредит банку шляхом внесення готівки через касу банку/переказу коштів позичковий рахунок зі спливом строку, що встановлений п. 1.3 цього договору та графіком повернення кредиту.

З метою забезпечення умов кредитного договору, 5 грудня 2007 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і позичальник, зокрема, за повернення кредиту в розмірі 19 тис. доларів США, у встановлений договором кредиту термін (строк), сплату процентів за користування кредитом у розмірі визначеному договором кредиту, комісійних, згідно з умовами договору кредиту, неустойки у випадках та розмірі, що передбачені договором кредиту.

Узв'язку з невиконанням ФОП ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором ВАТКБ «Експобанк»14 вересня 2011 року надіслав повідомлення-вимогу про дострокове виконання зобов'язання за кредитом - повернення у 30-денний строк усієї суми заборгованості в розмірі 197 763 грн 49 коп.

Аналогічне повідомлення-вимогу 14 вересня 2011 року було направлено банком на адресу відповідача ОСОБА_2, в якому зазначено, що банк вимагає протягом одного робочого дня від дня отримання цього повідомлення, повернути банку в повному обсязі кредит, нараховані за його користування проценти, нараховану комісію та інші штрафні санкції.

Внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення наведеного апеляційний суд не звернув уваги на те, що місцевий суд прийняв до розгляду, розглянув і ухвалив рішення у спорі між банком, який є юридичною особою, і ФОП ОСОБА_1, який є суб'єктом підприємницької діяльності, спір між якими підлягає розгляду господарським судом.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов᾽язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст.530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Судом установлено, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

При цьому за умовамикредитного договору погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця,то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що 5 листопада 2010 року переривається перебіг позовної давності вчиненням ОСОБА_1 дії (повернення заставного майна), що свідчить про визнання ним свого боргу, тобто після переривання перебігу строк позовної давності починається заново, і закінчився він 5 листопада 2013 року.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 212-214, 316 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не встановив дійсних прав та обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору, та ухвалюючи рішення про стягнення щомісячних платежів за кредитом, відсотків за користування кредитом, пені за тілом кредиту та пені за відсотками за період з 5 листопада 2013 року по липень 2014 року, не врахував, що у зв'язку з неналежним виконання умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання.

Згіднозі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, у разі неповернення грошовихкоштів за кредитним договором у належному розмірі, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягаютьстягненню у межах строку позовної давності.

Судом установлено, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Проте апеляційний суд упорушеннявимог ст. ст. 212- 214, 303, 316 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернув,не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору та дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача на користь банку грошових коштів по сплаті щомісячних платежів у межах трирічного строку позовної давності.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик