У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчук А.О., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 09 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником усіх прав та зобов'язань якого є Публічне акціонерне товариство «Донгорбанк», а в подальшому - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 201УПС/30/08И з додатковими угодами № 1 від 09 вересня 2008 року, № 2 від 06 січня 2009 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 15 тис. євро, а відповідач зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань було укладено два договори поруки: 09 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_6 № 201УПС/30/08И-1; 09 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_5 № 201УПС/30/30/08И, відповідно до умов яких ОСОБА_6 та ОСОБА_5 взяли на себе зобов'язання у разі порушення ОСОБА_4 умов кредитного договору відповідати перед банком як солідарні боржники.

У зв'язку із неналежним виконанням свої зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 28 серпня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 20 909,41 євро, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 14 749,29 євро; заборгованість за непогашеним в строк відсотками за користування кредитом - 6 159,21 євро та сума пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором - 0,91 євро, яку позивач просив стягнути з відповідачів.

Заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2012 року позов ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором від 09 вересня 2008 року № 201УПС/30/08И в сумі 220 242 грн 99 коп., що еквівалентно 20 909,41 євро.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2015 року перший абзац резолютивної частини заочного рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2012 року викладено наступним чином:

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором від 09 вересня 2008 року № 201УПС/30/08И в сумі 220 242 грн 99 коп., що еквівалентно 20 909,41 євро, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту - 155 357 грн 22 коп., що еквівалентно 14 749,29 євро; заборгованості за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом - 64 876 грн 19 коп., що еквівалентно 6 159,21 євро; суми пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором - 9,58 грн, що еквівалентно 0,91 євро.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до боржника та припинено поруку за договорами поруки, оскільки збільшився обсяг відповідальності поручителів без їх відома.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Установлено, що між банком та ОСОБА_4 09 вересня 2008 року укладено кредитний договір № 201УПС/30/08И, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав 15 тис. євро зі сплатою 12,5 % за користування кредитними коштами, та з кінцевим строком їх повернення - 07 вересня 2023 року.

На виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 09 вересня 2009 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 201УПС/30/08И.

Також 09 вересня 2009 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 201УПС/30/08И-1.

Умовами зазначених договорів поруки визначено межі відповідальності поручителів, а саме: повернення суми кредиту - 15 тис. євро в строк відповідно до графіка повернення кредиту, згідно з додатком № 1 до договору від 10 вересня 2008 року № 201УПС/30/08И, дата повернення кредиту в повному розмірі - 07 вересня 2023 року; сплата відсотків по терміновій заборгованості - 12,5 % річних; сплата відсотків за безпідставне користування коштами (за простроченою заборгованістю) - 17,5 % річних; сплата неустойки та повернення збитків - відповідно до умов основного зобов'язання.

09 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до умов цієї угоди банк згідно з вимогами Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та загальної вартості кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 повідомив позичальника про те, що відбулося здорожчання розміру кредиту та змінено розмір реальної процентної ставки за кредитом. Розрахунок реальної процентної ставки наведений у додатку № 2 до кредитного договору від 09 вересня 2008 року № 201УПС/30/08И.

06 січня 2009 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 2 до вказаного кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору виникла заборгованість.

24 липня 2012 року на адреси боржника та поручителів банком було направлено вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та відсотків за його користування.

З позовом до суду банк звернувся у вересня 2012 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту - до 07 вересня 2023 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Таким чином, згідно з умовами кредитного договору погашення заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Однак, вирішуючи позовні вимоги банку, заявлені до боржника, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та дійшов передчасних висновків про пропущення банком позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Крім цього, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-701цс15.

Однак апеляційний суд, вказуючи про те, що порука припинена у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшилася відповідальність поручителя, оскільки змінено розмір щомісячних платежів не надав оцінки тому, що відповідно до графіків повернення кредиту, що містяться в матеріалах справи, у підсумку сума не відрізняється, та на підставі всіх наявних доказів не встановив, чи збільшено відповідальність поручителя, як не встановив і розміри відсоткової ставки за користування кредитними коштами, які були на момент укладання кредитного договору та які стали на підставі укладених додаткових угод.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак