Справа № 515/1357/14-ц
Провадження № 2/515/58/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року. Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Семенюк Л.А.,

за участі:

секретаря Унгурян Т.В.,

представника позивача публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк"

ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Татарбунари Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк(далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 26.03.2007 року недійсним,

В С Т А Н О В И В:

14 липня 2014 року представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 подав до суду позов(зустрічний) про визнання недійсним договору б/н від 26.03.2007 року про надання кредиту в сумі 4 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, мотивованого тим, що ОСОБА_3 будь-яких правочинів з ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо отримання кредитних коштів не укладав та не підписував жодних кредитних договорів чи заяв, платіжну картку не отримував, а тому вважає, що підпис в заяві від його імені проставлено сторонньою особою.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, однак надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.185), просив задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в заяві, не заперечуючи проти поданої відповідачем заяви про залишення позову банку до його довірителя про стягнення кредитної заборгованості без розгляду.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про залишення позову банку до ОСОБА_3 про стягнення боргу по вищезазначеній справі без розгляду, щодо вимог позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, своєї позиції не виказав(а.с.177).

Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується Витягом з Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.21), на підставі заяви позивача від 26.03.2007 року б/н (а.с. 85), яка заповнюється клієнтом банку, укладено договір про надання банківських послуг для отримання кредитного ліміту в сумі 4000 грн. на платіжну картку, з базовою відсотковою ставкою 36% в місяць із розрахунку 360 днів у році, 03.04.2007 року отримано платіжну картку з наданням ПІНкоду та узгоджено умови та правила надання банківських послуг(а.с.11-16).

Згідно розрахунку, наданого відповідачем, за ОСОБА_3 рахується заборгованість за вищезазначеним кредитним договором, яка станом на 30.04.2014 року становить 16 664, 79 грн. та складається з: заборгованості за кредитом 3 865, 80 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 9 762, 53 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 3 036, 46 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 582, 20 грн. штраф (процентна складова) (а.с.а.с.6-9).

З копії судового наказу Татарбунарського районного суду Одеської області від 10.06.2008 року (а.с.5) вбачається, що з ОСОБА_3 стягнуто на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5 020, 71 грн.

За клопотанням представника позивача (а.с.55,114), повторно, після відшукання позивачем необхідних експерту документів, за ухвалою суду від 10 березня 2015 року була призначена судово- почеркознавча експертиза щодо підпису заявника в оригіналі заяви банку(а.с.122).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 29.09.2016 року №5697/02 (а.с.158-160), призначеної за вищезазначеною ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.09.2015 року, підписи у вигляді записів прізвища від імені ОСОБА_3 у наданій на експертизу заяві позичальника б/н від 26.03.2007 року, розміщені у главі «Клиент» праворуч від запису «26.03.2007» та в графі «Платежную карту и ПИН получил» праворуч від запису «03.04.2007», виконані не самим ОСОБА_3, а іншою особою (особами), що свідчить про не укладення спірного договору між сторонами взагалі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст.627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до змісту ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п.14,21 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215,1048-1052,1054-1055),статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Згідно п.8 згаданої постанови, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини третьої зазначеної статті, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З урахуванням вищенаведених норм закону, суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536,638,1056-1 ЦК).

За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, суд вважає, що визнати недійсним можна лише той договір, який був укладеним, тобто в якому сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також умова про належну форму була дотримана. А тому, враховуючи, що оспорюваний позивачем договір б/н від 26.03.2007 року від імені позивача був укладений без його відома іншою особою, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 29.09.2016року №5697/02, останній не можна визнати недійсним, оскільки договір, який не було укладено, фактично не існує як юридичний факт, не тягне виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обовязків і, відповідно, не може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст.19 ЦК України, особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змістові права, що порушене, характерові дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд, що передбачено ч.1 ст.20 ЦК України.

Тому, на думку суду, позивачем ОСОБА_3 невірно вибрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки договір, який взагалі не підписувався, вважається неукладеним і не може бути предметом вимог про визнання договору недійсним, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України про неможливість визнання недійсним неукладеного договору, викладеною в постанові від 15.01.2003 р. по справі № 14/203 Господарського суду міста Києва [30]. Разом з тим, за висновками Верховного Суду України вимога про встановлення факту неукладення договору не призводить до поновлення порушених прав. Вона не може бути предметом спору, самостійно розглядатися в окремій справі. Вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися судами лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

З наведеного слідує, що позивач ОСОБА_3 мав можливість заперечувати проти задоволення заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" щодо залишення його позову (первісного) про стягнення заборгованості без розгляду та довести в судовому засіданні під час розгляду вказаного спору про право, факт неукладення спірного договору та необгрунтованості вимог первісного позивача, однак не використав цього права. Тому підстав для стягнення судових витрат, понесених позивачем, при відмові у задоволенні його позовних вимог, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.19,20, 203,204.215,216,526, 530, 610, 611,625 ЦК України ст.ст. 3, 10,11, 30, 57, 60, 88, 169,197, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 26.03.2007 року недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Семенюк