Справа № 381/3838/14-ц Головуючий у І інстанції Зуй Т.С.
Провадження № 22-ц/780/4321/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

24 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім КуПол», ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки , -

встановила:

У серпні 2014 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

15 червня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») та ТОВ «Видавничий дім КуПол» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобовязався надати останньому кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в розмірі 300 000 доларів США та 3 919,31 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених кредитним договором в обмін на зобовязання ТОВ «ВД КуПол» повернути грошові кошти, відсотки, винагороду у встановлені договором строки.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 15 червня 2014 року з ОСОБА_2 Предметом іпотеки є належна відповідачу на праві власності квартира загальною площею 96,3 кв.м, житловою площею 55,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В порушення умов договору ТОВ «ВД КуПол» своїх зобовязань не виконав належним чином, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 06.03.2012 р. становить 392 662, 71 дол. США, що еквівалентно 3 137 375,04 грн., та 34 299,51 грн.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права продажу вказаного предмета іпотеки, з правом укладати від свого імені договір купівлі-продажу предмету іпотеки з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, визначеному висновком про вартість обєкта оцінки житлової квартири, з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Також позивач просив виселити ОСОБА_2 з вказаної квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки ОСОБА_2 Т,в, зареєстрована у вказаній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема, в обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок щодо застосування у справі норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки його положення не скасовують та не зупиняють дію законів, які встановлюють підстави звернення стягнення, а стосуються стадії примусового виконання рішення.

Також зазначає, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду є необґрунтованим та незаконним, так як в квітні 2012 року банком було подано позов до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 третя особа: ТОВ «ВД «КуПол» про стягнення заборгованості по спірному кредитному договору, тому перебіг перерваного строку позовної давності починається з квітня 2012 року.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15 червня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») та ТОВ «Видавничий дім КуПол» був укладений кредитний договір №VLV845, відповідно до умов якого банк зобовязався надати останньому кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в розмірі 300 000 доларів США та 3 919,31 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених кредитним договором в обмін на зобовязання ТОВ «ВД КуПол» повернути грошові кошти, відсотки, винагороду у встановлені договором строки.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 15 червня 2014 року з ОСОБА_2 Предметом іпотеки є належне відповідачу на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 96,3 кв.м, житловою площею 55,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В порушення умов договору ТОВ «ВД КуПол» своїх зобовязань не виконав належним чином, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 06.03.2012 р. становить 392 662, 71 дол. США, що еквівалентно 3 137 375,04 грн., та 34 299,51 грн.

Про необхідність виконання зобовязання позивач повідомляв відповідача і третю особу ТОВ «ВД КуПол», проте вимога виконана не була.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з положень Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, та на який в рішенні посилається суд першої інстанції, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об»єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Відмовляючи у позові, судом першої інстанції не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме, визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки вказаний закон не призупиняє дію будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Таким чином, враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, висновок суду першої інстанції про відмову у зверненні стягнення з посиланням на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковим та безпідставним.

Також не відповідає вимогами закону та обставинам справи також висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до положень ч.1 ст. 259 ЦК України, п. 5.7. кредитного договору від 15 червня 2007 року сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності стосовно стягнення заборгованості за кредитом до 5 років.

Згідно з ч. з ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч. 4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, а також з копій платіжних доручень, наданих представником позивача, останні оплати за Кредитним договором №VLV845 від 15 червня 2007 року ТОВ «Видавничий дім «Купол» здійснено 24 червня 2010 року та 09 липня 2015року, що свідчить про переривання строку позовної давності .

Отже, перебіг строку позовної давності заново розпочався 24 червня 2010 року, в той час як позивач звернувся до суду із вказаним позовом 01 серпня 2014 року, тобто в межах пятирічного строку позовної давності, визначеної сторонами у кредитному договорі.

За таких обставин, суд дійшов невірного висновку про наявність підстав для відмову у позові у зв»язку зі спливом строків позовної даності.

Отже висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Пред»являючи позов, позивач вказав, що підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є ті обставини, що в порушення умов договору ТОВ «ВД КуПол» своїх зобовязань не виконав належним чином, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 06 березня 2012 року становить 392 662, 71 дол. США, що еквівалентно 3 137 375,04 грн., та 34 299,51 грн., що підтверджується розрахунком.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказувала, що не згодна з таким розрахунком заборгованості, оскільки стосовно ТОВ «ВД КуПол» проводилась ліквідаційна процедура, в межах якої частину коштів від продажу активів ТОВ «ВД КуПол» у розмірі 664518, 23 грн. була направлена на погашення заборгованості перед ПАТ КБ «Притабанк» за кредитним договором №VLV845 від 15 червня 2007 року.

Крім того, з 25 травня 2016 року ТОВ «Видавний дім КуПол» припинено у з»вязку визнанням його банкрутом, виходячи з положень ст. 609 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про іпотеку» є припиненою іпотека, яка виникла між позивачем та ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 15 червня 2007 року.

Колегія суддів вважає такі доводи відповідача необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, дійсно, відповідно до ухвали Господарського суду Київської області від 3 грудня 2015 року, що набрала законної сили, ТОВ «Видавний дім КуПол» ліквідовано ; вимоги ПАТ «КБ Приватбанк» на суму 2913874,31 грн. вважаються погашеними ( а.с. 84-102, т.3).

Згідно з ч.2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилась, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як вбачається з витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 25 травня 2016 року є запис про припинення юридичної особи ТОВ «Видавний дім КуПол» за судовим рішенням ( а.с.71-76, т.3).

Відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 609 ЦК України зобовязання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобовязання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобовязаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобовязання, забезпеченого заставою.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі ліквідації боржника сторони основного зобовязання - право застави, що забезпечувало його виконання, також є припиненим.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «КТ Приватбанк» реалізував своє право іпотекодежателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись з даним позовом до суду у серпні 2014 року, тобто в період дії договору іпотеки, коли зобов»язання, забезпечене іпотекою, належним чином не виконувалось, та 25 травня 2016 року, тобто до виключення ТОВ «Видавничий дім КуПол» є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін).

Статтею 33 Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Саме по собі постановлення господарським судом ухвали про ліквідацію юридичної особи-боржника за основним зобовязанням та його виключення з Реєстру не тягнуть за собою припинення зобовязання, адже до цього іпотекодержателем було предявлено відповідну вимогу до іпотекодавця в позовному провадженні про звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки він неналежним чином виконував взяте на себе зобовязання по погашенню боргу.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-84цс15, яка є обов»язковою для застосування судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

За таких обставин, на думку колегії суддів, є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15 червня 2014 року, який було укладено для забезпечення виконання зобов»язань ТОВ «Видавничий дім КуПол» перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №VLV845, укладеним 15 червня 2007 року, враховуючи, що ОСОБА_2 як іпотекодавець неналежним чином виконувала взяте на себе зобов»язання по погашенню боргу ТОВ «Видавничий дім КуПол».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права продажу вказаного предмета іпотеки, з правом укладати від свого імені договір купівлі-продажу предмету іпотеки з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, визначеному висновком про вартість обєкта оцінки житлової квартири, з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Колегія суддів вважає, що ці позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 24, 29 договору іпотеки, укладеному між сторонами 15 червня 2007 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснене в позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі будья-ким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателяю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Вирішуючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, колегія суддів вважає, що такий спосіб захисту прав іпотекодержателя суперечить умовам договору іпотеки, укладеному між сторонами 15 червня 2007 року, укладеного між сторонами та нормам статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», отже, в їх задоволенні слід відмовити.

Не підлягають задоволенню і вимоги про виселення ОСОБА_2 з квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, крім того, суд враховує, що квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за кредитні кошти, отже, вислу вимог ст. 109 ЖК України ОСОБА_2 не може бути виселена без надання іншого житла.

Керуючись ст.ст. 5, 33, 36-69 Закону «Про іпотеку», ст.ст. 610, 626, 629, 631, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року - скасувати.

Ухвалити у даній справі нове рішення, яким в задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім КуПол», ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: