АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України на ухвалу Соломянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

встановила:

рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним пункт 3 наказу Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України від 28 липня 2014 року № 28-о стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції у зв'язку зі скороченням штату за п.1 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 з 28 липня 2014 року на посаді юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України, стягнуто з ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 269 грн.96 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах сум виплати за один місяць та вирішено питання судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України задоволено частково, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року в частині визначення розміру середнього заробітку та судового збору змінено, зменшено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з ДП «Державне управління комплексного забезпечення» на користь ОСОБА_1 з суми 46 269,96 грн. до суми 44 867,84 грн. та вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2015 року касаційну скаргу Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» відхилено, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року в незміненій частині та рішення

№ апеляційного провадження:22-ц/796/7460/2016
Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_2
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_3
Апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року залишено без змін.

- 2 -

14 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 46 971 грн. 02 коп.

ОСОБА_1 посилалася на те, що рішення суду про поновлення її на роботі було виконане тільки 3 серпня 2015р. та не було виплачено заробітну плату за цей час.

Ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 44 166грн. 78 коп.

У поданій апеляційній скарзі Державне підприємство «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених вимог в повному обсязі.

Відповідач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування тієї обставини, що рішення суду виконується державною виконавчою службою, а позивач своєчасно своїм правом не скористалась, вчасно виконавчий лист не отримала та не подала його до державної виконавчої служби, тому вини підприємства у невиконанні рішення суду не має.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свій обовязок про виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, яке підлягало негайному виконанню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального права та відповідає обставинам справи.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року поновлено ОСОБА_1 з 28 липня 2014 року на посаді юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України. Також у рішенні зазначено, що воно підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі.

Копія вступної та резолютивної частин рішення суду 27 січня 2015р. була отримана представником відповідача (с.с.199 т.1).

Отже, відповідач був обізнаний про свій обовязок негайно виконати рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від6 листопада1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення

- 3 -

суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Проте, відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі виконано не було.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Судом встановлено, що після ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі 27 січня 2015р. відповідач видав наказ про її поновлення на роботі тільки 3 серпня 2015р., тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про затримку з вини відповідача виконання рішення суду та наявність підстав для стягнення середнього заробітку на підставі ст. 236 КЗпП України.

Посилання відповідача на те, що рішення суду підлягало виконанню тільки після отримання позивачем виконавчого листа, предявлення його до виконання до державної виконавчої служби, яка повинна відкрити виконавче провадження та повідомити про це відповідача, не ґрунтуються на нормах ст. 235 КЗпП України та суперечить правовим позиціям, викладеним Верховним Судом України у справах 6-435чс15 та 6-648цс15.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем після рішення суду не було дотримано порядку поновлення на роботі, а саме: не подано заяву про поновлення на роботі, трудову книжку та не надано інших документів, необхідних для прийняття на роботу, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки діюче трудове законодавство не передбачає здійснення зазначених дій працівником при наявності рішення суду про поновлення його на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100

При визначенні середнього заробітку суд першої інстанції правильно визначив розмір середньоденної заробітної плати та визначив кількість днів затримки виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що період затримки виконання рішення суду належить обраховувати з 29 січня 2015р., колегія суддів вважає необґрунтованим, так як позивач підлягала поновленню на роботі 27 січня 2015р. в день ухвалення рішення судом.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» Державної фінансової інспекції України відхилити, ухвалу Соломянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

- 4 -

двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий:

Судді: