АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Котули Л.Г.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна Позика», про визнання дій нотаріуса незаконними та визнання договору іпотеки і заставної недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна Позика» та просили ухвалити рішення, яким визнати незаконними дії відповідача в частині посвідчення договору іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладеного 07.11.2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Народна Позика», а також в частині реєстрації нотаріусом обтяження зазначеного нерухомого майна іпотекою у відповідному Державному реєстрі.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що спірний договір іпотеки відповідач, як нотаріус, посвідчила за обставин, коли іпотекодавець не набула права власності на іпотечне майно.

Зазначали, що, оскільки, на думку позивачів, ОСОБА_2, отримавши у третьої особи ТОВ «ФК «Народна позика» кредитні кошти у сумі 300 000 грн. на придбання указаної квартири, заставила відповідне нерухоме майно в іпотеку до набрання права власності на нього, договір іпотеки підлягає визнанню недійсним.

Крім того, позивачі також просили визнати недійсною з тих же підстав заставну від 07.11.2012 року, згідно якої ОСОБА_2 зобов'язалася перед іпотекодержателем ТОВ «ФК «Народна Позика» виконати своє зобов'язання з повернення кредитного боргу у розмірі 300 000 грн., отриманих для придбання квартири АДРЕСА_1.

Свої доводи позивачі мотивували також тим, що станом на дату укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири - 07.11.2012 року, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 безпосередньо перед укладенням оспорюваного договору іпотеки та посвідчено тим самим нотаріусом, реєстрація права власності на нерухомість здійснювалася Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, а отже, при посвідченні договору іпотеки, набувач спірної квартири - ОСОБА_2 могла стати власником придбаного житла лише після державної реєстрації права власності на цю квартиру, та, відповідно, лише після цього мала правові підстави заставляти дану квартиру в іпотеку.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року позов в частині позовних вимог ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 207 ЦПК України(позивач до закінчення розгляду справи покинув судове засідання і не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності) /а.с. 183/.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки вимоги про визнання правочину недійсним мають бути пред'явлені до сторін такого правочину.

Крім того, в частині вимог про визнання заставної недійсною, суд зазначив, що указаний документ є цінним папером, а не правочином, з огляду на що в цій частині позовні вимоги є безпідставними.

Також, суд першої інстанції зазначив, що вимога про визнання дій нотаріуса незаконними є похідною від вимог про визнання правочинів недійсними, а тому також не підлягає задоволенню.

В поданій апеляційній скарзі, позивач та її представник, посилаючись на доводи позовної заяви, просять рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а провадження у справі має бути частково закрите з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.11.2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Народна Позика» укладено кредитний договір № 0711001/000-КФІ/12 /а.с. 9-13/, відповідно до умов якого Товариство надало позичальнику грошові кошти у національній валюті України на суму 300 000 грн. на придбання двохкімнатної квартири, площею 54.00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, строком до 07.11.2013 року.

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» було укладено договір іпотеки /а.с. 116-119/, відповідно до умов якого предметом договору є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /а.с. 22/.

В день укладення указаних договорів останні були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською ОленоюВолодимирівною та зареєстровані нею у Державному реєстрі правочинів. Також, відповідачем 07.11.2012 року до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено відомості про обтяження з 07.11.2012 року квартири АДРЕСА_1 іпотекою на підставі оспорюваного в межах даної справи договору іпотеки.

Відхиляючи позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що позивачем не доведено наявності передбачених чинним законодавством підстав для визнання договору недійсним, а також з того, що позов пред'явлено до неналежного відповідача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Стороною позивача не надано суду належних доказів, які б свідчили, що договір іпотеки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що сторонами дотримані істотні умови відповідного договору при його укладенні та посвідченні останнього нотаріусом. З умовами договору сторони були згодні, про що свідчить їх підпис на договорі. Претензій один до одного не висували.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, діючій на момент вчинення правочину) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Посилання позивача на те, що спірний договір іпотеки не скріплений печаткою юридичної особи, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки згідно копії договору іпотеки, укладеного 07.11.2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Народна Позика», наявного у матеріалах справи /а.с. 116-119/, вбачається наявність печатки ТОВ «ФК «Народна Позика», якою скріплено підпис директора Товариства - Кравченка Д.В.

Ураховуючи те, що на момент укладення договору іпотеки, останній за змістом і формою відповідав вимогам чинного законодавства, підстав для задоволення позову в частині визнання договору іпотеки недійсним немає.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов в частині визнання договору іпотеки недійсним пред'явлений до неналежного відповідача.

Так, належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

За змістом ст. 33 ЦПК України суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача.

Оскільки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська ОленаВолодимирівна не є стороною правочину, який оспорюється, вона є неналежним відповідачем, а тому позов в частині визнання договору іпотеки недійсним задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про визнання дій нотаріуса незаконними в частині посвідчення договору іпотеки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

За змістом ч. 6 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, іпотечні договори, предметом іпотеки за якими є нерухомість, яка належить третім особам і стане власністю іпотекодавця після укладання такого договору, посвідчуються до моменту оформлення встановленого законодавством документа про право власності іпотекодавця на нерухомість.

Таким чином, указаними правовими нормами не передбачено заборони для нотаріуса посвідчувати договір іпотеки, предметом якого є нерухомість, яка стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, до моменту оформлення документа про право власності іпотекодавця на нерухомість, а тому, позов цій частині також не підлягає задоволенню.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання заставної від 07.11.2012 року недійсною.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, діючій на момент вчинення правочину) заставна - це борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов'язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов'язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, на які посилалась позивач, застосовуються до правочинів. Заставна не є правочином, а є цінним папером, а тому до даних правовідносин не можливо застосовувати указані норми права.

За правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи недійсними, які за своїм змістом не є правочинами. До таких документів слід відносити рішення органів державної влади, свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо). Указана позиція викладена в узагальненні Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Таким чином, заставна в розумінні ЦК України не є правочином, а є цінним папером, тому підстав для визнання її недійсною немає.

Разом з тим, розглядаючи позовні вимоги про визнання дій нотаріуса незаконними в частині внесення відповідачем запису про обтяження спірної квартири іпотекою до відповідних Реєстрів, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не звернув увагу на те, що указані вимоги не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Так, дійсно, згідно ч. 7 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», після оформлення встановленого законодавством документа про право власності іпотекодавця на нерухомість, що є предметом іпотеки, іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на нерухомість. Якщо іпотечним договором передбачено накладення заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, нотаріус накладає таку заборону за повідомленням іпотекодержателя.

В матеріалах справи на момент реєстрації нотаріусом іпотеки відсутнє підтвердження отримання іпотекодавцем встановленого законодавством документа про право власності іпотекодавця на нерухомість, що є предметом іпотеки.

Між тим, оскаржуючи дії нотаріуса в цій частині, позивач фактично оскаржує дії відповідача, як державного реєстратора.

За змістом п. 4 узагальнення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», судам слід звернути увагу на те, що у зв'язку з прийняттям Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1952-IV у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт.

Тобто держава в цій частині делегує нотаріусам владні повноваження. Тому судам при розгляді позовів щодо оскарження дій або бездіяльності нотаріуса як державного реєстратора прав на нерухоме майно слід пам'ятати, що це справи адміністративної юрисдикції згідно з п. 8 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

За змістом п. 8 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно статті 9 цього Законудержавний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус.

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.

Відповідно до частини другої статті 30 цього Законудії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічна правова позиція, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися усіма судами загальної юрисдикції, висловлена Верховним Судом України під час розгляду справ №6-745цс15 та №6-2974цс15.

Між тим, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на указане уваги не звернув, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, враховуючи, що позивач у відповідній частині своїх позовних вимог фактично оскаржує дії нотаріуса, як державного реєстратора, яким здійснена державна реєстрація обтяження спірної квартири іпотекою, провадження у справі у цій частині підлягає закриттю, оскільки спори, які виникають за таких відносин, підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, колегія суддів в порядку ч. 2 ст. 206 ЦПК України роз'яснює позивачу право на звернення з позовними вимогами про оскарження дій відповідача в частині вчинення останнім державної реєстрації обтяження(іпотеки) квартири АДРЕСА_1, тобто про оскарження дій нотаріуса, як державного реєстратора,до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись ст.307, ст. 309, п.1 ч.1 ст.205, ст. 206 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни про визнання дій нотаріуса, як державного реєстратора, незаконними, а провадження у справі в цій частині - закрити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: