Ухвала іменем україни 18 травня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Касьяна О.П., суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 03 травня 1995 року до 31 липня 2013 року працювала у відповідача, була звільнена відповідно до наказу № 213-к від 31 липня 2013 року з посади інженера-технолога 2-ої категорії відділу соціальної роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Зазначала, що її звільнення проведено з порушенням трудового законодавства, її не попереджали за два місяці про майбутнє вивільнення, їй не було запропоновано іншої посади, копія трудової книжки їй вручена не була, а профспілковий комітет не розглядав на засіданні питання про доцільність її звільнення з роботи. Крім цього, ніякого скорочення штату працівників у відповідача не відбувалось, а вона мала переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права,просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2014 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що позивачка була звільнена з роботи 31 липня 2013 року на законних підставах та без порушення встановленого порядку.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 з 03 травня 1995 року працювала у відповідача на посаді інженера - технолога 2-ої категорії відділу соціальної роботи.

Згідно з даними диплома НОМЕР_1 ОСОБА_3 у 1984 році закінчила Одеський технологічний інститут харчової промисловості ім. М.В. Ломоносова за спеціальністю «Економіка і організація промислових та продовольчих товарів», кваліфікація - «Інженер-економіст».

Відповідно до наказу Дрогобицького державного педагогічного університету ім. І. Франка від 26 квітня 2013 року № 247 «Про внесення змін до штатного розпису університету» з 01 серпня 2013 року було ліквідовано відділ соціальної роботи та його структуру, скорочено та виведено з штатного розпису усі посади, в тому числі посаду інженера - технолога, яку займала ОСОБА_3

Про ліквідацію відділу соціальної роботи університету, скорочення посади та наступне вивільнення позивачка була повідомлена 15 травня 2013 року.

Відповідно до наказу ректора університету від 31 липня 2013 року № 213-к, ОСОБА_3 була звільнена з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату працівників.

Згідно з довідкою, виданою відповідачем, станом на час вивільнення позивачки з роботи (31 липня 2013 року) вакантні місця для працевлаштування по університету були відсутні.

Водночас власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не повно встановили фактичні обставини справи, які мають важливе значення для вирішення спору, зокрема щодо відсутності вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачці з урахуванням її професії, спеціальності, освіти, кваліфікації чи досвіду та які з'явилися на підприємстві з дня попередження позивачки про вивільнення.

Крім того, згідно з витягом з протоколу профспілкового комітету працівників Дрогобицького державного педагогічного університету імені І. Франка № 41 від 19 листопада 2013 року однією із підстав надання згоди профспілкового комітету на звільнення позивачки із роботи була відмова останньої від запропонованої вакантної посади. Водночас у відповідному витязі з протоколу засідання профспілкового комітету працівників, що наявний в матеріалах справи, не зазначено, яка саме вакантна посада була запропонована ОСОБА_3 та чи відповідає вона встановленим вимогам ч. 3 ст. 49-2КЗпП України щодо відповідної професії, спеціальності, освіти, кваліфікації та досвіду позивачки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, висновки суду попередніх інстанцій щодо звільнення позивачки із займаної посади без порушень встановленого порядку ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, неповно встановили фактичні обставини справи та ухвалили рішення з порушенням норм ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України, а тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню. При цьому, враховуючи положення ст. 338 ЦПК України, а також встановлений факт порушення норм процесуального права судами обох інстанцій, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2014 року задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2014 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко