22-ц/775/744/2016(м)
Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції Козлов Д.О.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Лісового О.О.

секретаря Папаян К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю та надання дозволу матері на оформлення проїзних документів на малолітню дитину і на виїзд дитини за межі України без згоди батька, треті особи: Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, Служба по справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом із батьком,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки між сторонами було припинено у серпні 2014 року. З травня 2014 року вона постійно проживає у м.Москва, працює за контрактом. З того часу вони з відповідачем виїхали до Російської Федерації, натомість ОСОБА_6 залишалась у м.Маріуполі з батьками відповідача, де продовжувала навчання. Вона надавала матеріальну допомогу на утримання дочки. Після переїзду дитини до Росії у серпні 2015 року відповідач забрав її за своїм місцем проживання, де вона мешкала із ним у м.Москва. Витрати на утримання дитини вони несли спільно. Після порушення питання про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини, відповідач вивіз дитину до м.Маріуполя, де вона мешкає до теперішнього часу, припинивши процес її навчання у м.Москва. Вона в м.Москва Російської Федерації має високооплачувану роботу, комфортні умови для проживання та усі необхідні умови для виховання ОСОБА_6. Натомість, у м.Маріуполі дитина мешкає із батьками відповідача, який не має офіційного місця роботи.

З урахуванням уточнень, просила визначити місце проживання дитини з нею, надати дозвіл на виїзд дитини разом із матір'ю без згоди батька і дозвіл на виготовлення документів на виїзд за межі України без згоди батька.

Відповідач ОСОБА_5, заперечуючи проти вимог позивача, звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, вказуючи, що з самого народження ОСОБА_6 постійно мешкає разом із ним. З серпня 2015 року дитина проживала разом із ним у м.Москва, він займався повністю її вихованням, а ОСОБА_2 забирала дитину до себе лише на вихідні. Після закінчення контракту у січні 2016 року вони з дитиною повернулися до дому в м.Маріуполь. У теперішній час він повністю займається вихованням ОСОБА_6, яку утримує належним чином, забезпечує усі необхідні потреби дитини, бо має щомісячний дохід та вільний час. У вихованні дитини йому надають допомогу його батьки, з якими у ОСОБА_6 дуже гарні стосунки. Натомість позивач ОСОБА_2 не має вільного часу на виховання дочки, оскільки постійно зайнята на роботі, працює за контрактом у м.Москва Російської Федерації, проживає на орендованій квартирі із стороннім для ОСОБА_6 чоловіком. Він не перешкоджає спілкуванню матері з дочкою, натомість остання виявляє бажання мешкати саме з ним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, надання дозволу матері на оформлення проїзних документів на малолітню дитину та на виїзд дитини за межі України без згоди батька, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком, ОСОБА_5

В апеляційній скарзі представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 і ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, просять скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, а саме:

- визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю;

- надати дозвіл ОСОБА_2 на виїзд за межі України разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 без згоди та супроводу її батька, на період визначення місця проживання з матір'ю з дати вступу в закону силу рішення суду;

- надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проїзного документа для дочки ОСОБА_6 на виїзд за межі України без згоди її батька на період визначення місця проживання з матір'ю з дати вступу в закону силу рішення суду.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності третіх осіб: Органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради та Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, які надали заяви про розгляд справи без участі їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги, її представників ОСОБА_7, ОСОБА_3, заперечення відповідача ОСОБА_5, його представника ОСОБА_8, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представників позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтями 303, 304 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 23 вересня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 11 березня 2016 року шлюб, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, розірвано.

Також судом встановлено, що з серпня 2014 року сторони проживають окремо, малолітня дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з батьком - відповідачем у справі ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні первісного позову і задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції встановив, що обидва батьки дбайливо ставляться до своєї дочки, до виконання своїх батьківських обов'язків, бажаючи брати активну участь у її вихованні та розвитку, мають можливості забезпечити добрі умови, однак на підставі висновку органу опіки, виходячи з найкращих інтересів дитини, дійшов переконання, що малолітній дитині краще буде з батьком в м.Маріуполі, де для виховання створені найбільш сприятливі умови в частині проживання у сімейному оточені. Надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу перебування, суперечить положенням чинного законодавства.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 пояснила, що на даний час вона фактично позбавлена можливості виховання дочки. При спілкуванні телефоном дитина плаче і проситься до неї, а відповідач із застосуванням примусу не надає такої можливості. Зазначила, що вона як мати хоче виховувати свою дочку, піклуватися про неї. Вона постійно проживає у м.Москва Російської Федерації, має високооплачувану роботу, можливість забезпечити необхідні умови для виховання, розвитку і навчання дитини, на орендованій квартирі створені комфортні умови для проживання. Більш того, у новобудові нею придбано у власність житло, в якому проводяться ремонтні роботи.

За правилами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як зазначено у ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до змісту ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст.161 СК України передбачено, що суд не може передати дитину для проживання лише з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п.1 ст.3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 Конвенції ООН).

Як зазначено у п.1 ст.9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Судом першої інстанції всебічно та повно з'ясовані обставини справи, їм надано належну правову оцінку у тому, що обидві сторони у справі позитивно характеризуються, мають рівень доходів та умови для забезпечення нормального розвитку дитини, а також, що сторони мають рівне право на виховання дочки.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що зміна звичайного режиму проживання, родинного середовища, в якому перебуває дитина, і визначення місця проживання в іншій країні буде відповідати її інтересам і не призведе до негативного впливу на розвиток чи спричинення стресової ситуації.

Крім того, таке визначення постійного місця проживання дитини в іншій країні суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законом можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості проживання дитини з батьком, оскільки останній не має самостійного доходу, є неспроможними і спростовуються матеріалами справи, зокрема, довідкою Маріупольської об'єднаної ДПІ ГУ ДФС у Донецькій області від 28 листопада 2016 року, згідно якої відповідачем ОСОБА_5 сплачуються податки, ЄСВ з отриманих доходів. Що ж стосується розміру отриманих доходів, то це не є вирішальним у визначенні місця проживання дитини.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправомірного прийняття судом інформаційної довідки про психологічне вивчення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки суд першої інстанції не дав їй належної правової оцінки, не встановив із чого виходив психолог, який підписав зазначену довідку, даючи висновок про прихильність дитини до батька. У довідці відсутні відомості про неприхильність дитини до матері чи інше негативне відношення дитини до матері, є лише посилання на порушення між ними емоційного зв'язку.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що вік дівчинки, який виповнилося майже 10 років, та тривалість її проживання окремо від матері, нівелюють загальну потребу дитини у материнському піклуванні.

Проте ці обставини не вплинули на правильність прийнятого судом рішення з наведених вище мотивів.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 (зі змінами).

За змістом ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, правильно виходив з того, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу перебування, країни суперечить положенням чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів, але згідно зі ст.212 ЦПК України право оцінки наданих доказів належить безпосередньо суду.

Доказів, які б спростовували висновки суду, апелянтом не надано.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо взнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У даному випадку доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду відповідає вимогам закону, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

О.О. Лісовий