Провадження №2/521/5706/16
30 листопада 2016 року місто ОСОБА_1
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:
головуючого судді Плавича І.В.,
при секретарі Агафоновій Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,
В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.
Виконання зобовязання було забезпечено заставою транспортного засобу.
Однак як зазначає сторона позивача, ОСОБА_3 не виконує взяті на себе зобовязання, у звязку з чим ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про звернення стягнення на транспортний засіб «NISSAN», модель «JUKE», тип «загальний легковий хетчбек-в», 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) SJNFANF15U6510180, обєм двигуна 1618, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на праві власності.
Позивач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не зявився, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Таким чином у звязку з неявкою повідомленої відповідача по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку.
Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд доходить висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного.
На забезпечення виконання основного зобовязання 08 травня 2015 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони, був укладений договір застави автомобіля, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1, реєстровий №660, за яким ОСОБА_3 передала у заставу ОСОБА_2 транспортний засіб «NISSAN», модель «JUKE», тип «загальний легковий хетчбек-в», 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) SJNFANF15U6510180, обєм двигуна 1618, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 007147, виданого Центр ДАІ 5101, дата реєстрації 09.04.2015 року.
Згідно п. 12 договору застави, заставодавець протягом пятнадцяти робочих днів від дати укладення цього договору зобовязаний застрахувати предмет застави на користь заставодержателя на весь період дії договору позики від наступних ризиків: дорожньо-транспортної пригоди, зіткнення з нерухомим застрахованим транспортним засобом інших транспортних засобів або обєктів, що рухались по дорозі; крадіжки або спроби крадіжки застрахованого транспортного засобу, угону, грабіжу, розбою неправомірних дій третіх осіб, не повязаних з викраденням; бурі, повені, землетрусу, зсуву грунту, граду, самовільного падіння предметів на застрахований транспортний засіб, нападу тварин, пожежі, вибуху. Якщо заставодавець не застрахував або неналежним чином застрахував предмет застави відповідно до цього пункту, заставодержатель має право вимагати від заставодавця дострокового повернення сум кредитних коштів, інших платежів, передбачених договором позики.
Проте як свідчив представник позивача, відповідачем ОСОБА_3 до теперішнього часу не було застраховано предмет застави на користь заставодержателя ОСОБА_2
Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом договору позики та договору застави. Однак відповідач ОСОБА_3 не виконала відповідного зобовязання.
Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Виходячи з положень договору позики, боржник ОСОБА_3 отримала визначену суму грошових коштів в користування до 08 травня 2025 року. Однак як погодили сторони в договорі застави, якщо заставодавець не застрахував або неналежним чином застрахував предмет застави, заставодержатель має право вимагати від заставодавця дострокового повернення сум кредитних коштів, інших платежів, передбачених договором позики (п. 12 договору), що відповідає вимогам ст. 1050 ч.2 ЦК України.
В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позичальник ОСОБА_3 прострочила виконання зобовязання зі страхування предмета застави на користь заставодержателя.
Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.
Матеріали справи свідчать, що належне виконання позичальником ОСОБА_3 грошового зобовязання за кредитним договором було забезпечено заставою.
Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин і виходячи із умов договору позики та договору застави, суд дійшов наступного висновку.
В силу ст. 589 ч.ч.1,2 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату відсотків, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Разом з тим, як регламентує ст. 590 ч.ч.1,2 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно п. 7 договору застави, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд заставодержателя або за рішенням суду, або заставодержателем самостійно позасудовим способом відповідно до вимог чинного законодавства України та цього договору. Позасудовий спосіб звернення стягнення здійснюється заставодержателем шляхом отримання предмету застави у власність, шляхом продажу предмету застави заставодержателем відповідно до договору купівлі-продажу та інше.
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, на підставі відповідного застереження у договорі застави та з огляду на те, що рішення суду не має бути ілюзорним, а повинно бути таким, що виконується, суд вбачає обґрунтованим звернути стягнення на предмет застави шляхом передачі заставодержателю права власності на предмет застави. Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року, №3-139гс11, та постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року, №6-1851цс15.
Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору у розмірі 5160,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору у розмірі 5160,00 гривень.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.