Провадження № 22-ц/773/402/16 Категорія: 49 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді Шевчук Л.Я.,

суддів Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю :

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2016 року в даній справі позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено частково.

Постановлено шлюб, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, зареєстрований у відділі РАЦС Луцького міського управління юстиції 3 серпня 2002 року, актовий запис № 773, розірвати.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального і процесуального права, неповного зясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду в частині скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що подальше збереження шлюбу між подружжям буде суперечити інтересам сторін, а тому суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали і просили скаргу задовольнити, відповідач в судове засідання не зявився, хоча у встановленому законом порядку був повідомлений про час та місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглядав справу у його відсутності.

Апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи убачається, що сторони по справі уклали шлюб 3 серпня 2002 року, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис № 773 (а.с.4). Позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей (а.с.5-6).

19 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу і покликалася на те, що їх з відповідачем сімя фактично розпалася, протягом тривалого часу подружніх відносин не підтримують, а тому позивач вважає, що подальше спільне життя неможливим, а збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Згідно з вимогами статті 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них.

Позивач і відповідач, кожен зокрема, подали суду письмові заяви, в яких просили суд розглядати справу про розірвання шлюбу у їх відсутності.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не вирішено питання з ким із сторін будуть проживати їх діти, не впливають на правильність рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

В своїй позовній заяві позивач ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб з відповідачем і залишити проживати з нею двох їх неповнолітніх дітей.

Проте, ОСОБА_2 не предявляла в суд позовні вимоги до ОСОБА_4 щодо визначення місця проживання дітей разом з нею, а лише просили суд залишити проживати дітей разом з нею.

Сама позивач в судовому засіданні не заперечувала, що на даний час їх з відповідачем малолітні діти проживають разом з нею.

Відповідно до статей 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Та обставина, що суд в своєму рішенні не зазначив, що діти залишаються проживати разом зі своєю матірю, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки, як було зазначено вище, ОСОБА_2 не предявляла в суд позовні вимоги про визначення місця проживання дітей разом із нею і, крім того, судом встановлено, що на даний час діти проживають разом з позивачем.

Також ОСОБА_2 у випадку виникнення спору щодо місця проживання малолітніх дітей не позбавлена права звернутися в суд з позовними вимогами до батька дітей про визначення місця проживання дітей.

Також ОСОБА_2 в своїй позовній заяві просила суд після розірвання шлюбу залишити їй призвіще ОСОБА_2.

Стаття 113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє призвіще у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим призвіщем або відновити своє дошлюбне.

Отже, вирішення питання про те, яким призвіщем іменуватися після розірвання шлюбу шлюбним чи дошлюбним, є виключним правом того, хто у звязку із шлюбом змінив своє призвіще, і таке питання в судовому порядку не вирішується.

Інші доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням позивача встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: