Справа № 473/1418/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"31" травня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ містобудування та архітектури Вознесенської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом в якому зазначав, що він є власником садиби (земельної ділянки з розташованими на ній житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами) по вул. Чапаєва, 106 в м. Вознесенську Миколаївської області, відповідачі власниками суміжної садиби №108 по вул. Чапаєва в м. Вознесенську Миколаївської області, які без наявності проектної документації, з грубими порушеннями будівельних та санітарних норм, правил добросусідства, без погодження з власниками суміжних земельних ділянок влаштували вигрібну яму на відстані 5,3 м. від стін належного позивачу житлового будинку та 10,4 м. від належного останньому колодязя. Вигрібна яма є негерметичною, з'єднана каналізаційними трубами з санвузлом, її використання за призначенням створює загрозу забруднення підземних вод та може призвести до наявності постійних неприємних запахів під вікнами будинку позивача.

Численні звернення ОСОБА_1 безпосередньо до ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також до міського голови та органів архітектуро-будівельного контролю з приводу усунення порушень позитивних результатів не принесли.

Тому позивач просив зобов'язати відповідачів засипати вигрібну яму та демонтувати каналізаційні труби від санвузла до вигрібної ями.

Ухвалою суду від 19 квітня 2016 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог залучено Відділ містобудування та архітектури Вознесенської міської ради.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свої заперечення проти позову обгрунтовували тим, що вигрібна яма влаштована ними на власній земельній ділянці в місці, де буде створювати найменші незручності кожному з володільців сусідніх садиб та за наявності усіх необхідних дозвільних документів. Законність та правильність будівництва ями, яка є герметичною та не створює жодних ризиків забруднення підземних вод та виникнення постійних неприємних запахів, неодноразово підтверджувалася комісіями, створюваними за зверненнями позивача. Відповідачі стверджували, що ОСОБА_1 не довів, що влаштована ними не функціонуюча вигрібна яма будь-яким чином порушує його права або створює перешкоди в користуванні власністю, просили при вирішенні спору врахувати розміри та конфігурацію належної їм земельної ділянки, яка з врахуванням необхідності періодичного обслуговування вигрібної ями унеможливлює влаштування або перенесення ями в інше місце.

Представник третьої особи Відділу містобудування та архітектури в судове засідання не з'явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишила на розсуд суду.

Оскільки матеріали справи містять достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без участі представника третьої особи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що сторони є власниками суміжних садиб (земельних ділянок з розташованими на них житловими будинками, господарськими будівлями та спорудами), а саме ОСОБА_1 - по вул. Чапаєва, 106 в м. Вознесенську Миколаївської області, відповідачі по вул. Чапаєва, 108 в м. Вознесенську Миколаївської області.

Відповідачі на власній земельній ділянці влаштували вигрібну яму на відстані 5,3 м. від стін належного позивачу житлового будинку та 10,4 м. від належного останньому колодязя.

З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що вигрібна яма влаштована шляхом монтування в облаштований отвір в землі двох залізобетонних кілець, накритих залізобетонною плитою перекриття з вмонтованим отвором.

Будівництво здійснювалося на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 20 травня 2015 року та будівельного паспорта №13 від 14 травня 2015 року.

За зверненнями ОСОБА_1 виконавчим комітетом Вознесенської міської ради неодноразово створювалися комісії з приводу перевірки законності будівництва, які не виявили порушень з боку забудовників та відхилень від проекту під час будівництва (а.с. 8, 12, 15).

До аналогічних висновків прийшли й Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області та Державна архітектурно-будівельна інспекція України (а.с. 17, 19, 40-41).

На час розгляду справи вигрібна яма не функціонує.

Аналізуючи вимоги, заперечення та доводи сторін, суд виходить з наступного.

1) Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд захищає цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України).

Такими способами при порушенні (можливому порушенні в майбутньому) прав власника, не повязаних з позбавленням володіння власністю є відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК України, ст. 394 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України), заборона на вчинення дій, які можуть порушити право власника, вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

В той же час, як слідує зі змісту постанови Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року по справі №6-180цс14 у спорі про знесення самочинного будівництва, позивач, звертаючись з позовом про захист порушених прав власника, не пов'язаних з позбавленням володіння власністю або вказаних прав, які з достатньою вірогідністю будуть порушені в майбутньому внаслідок незаконного будівництва іншої особи (ст.ст. 376, 391, 396 ЦК України) повинен довести, а суд встановити не тільки факт зведення відповідачем будівлі (споруди) з порушенням вимог закону, зокрема будівельних, санітарних, інших норм та правил, а й факт порушення внаслідок будівництва (реальної можливості порушення) прав, свобод чи інтересів самого позивача, що в сукупності є підставами для захисту його права, оскільки сам по собі факт незаконності будівництва не є достатньою підставою для задоволення позову.

2) Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1-5, 7 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

В той же час власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача (п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

3) Згідно ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч.ч. 1, 3 ст. 375 ЦК України).

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 ЗК України).

Власники земельних ділянок зобов'язані додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон тощо (ч. 1 ст. 91 ЗК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (ст. 104 ЗК України).

Як встановлено судом, відповідачі на власній земельній ділянці влаштували вигрібну яму. Розміщення ями частково не відповідає вимогам п.п. 3.25а, 3,25б ДБН 360-92**, п. 2.22 «Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 17 березня 2011 року №145 щодо відстані цієї споруди від стін житлових будинків, будівель та споруд, а також колодязів 20 м.

Проте будівництво здійснювалося забудовниками на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 20 травня 2015 року та будівельного паспорта №13 від 14 травня 2015 року, які не оскаржені жодною зі сторін та не скасовані у встановленому законом порядку (є чинними). Враховуючи вказані обставини у відповідачів не було підстав для сумнівів у законності будівництва.

Жодна з комісій з контролю за будівництвом не виявила порушень з боку забудовників та відхилень від проекту під час будівництва.

Вигрібна яма влаштована шляхом монтування в облаштований отвір в землі двох залізобетонних кілець, накритих залізобетонною плитою перекриття з вмонтованим отвором, на час розгляду справи не функціонує. Докази герметичності (негерметичності) вигрібної ями сторонами суду не надавалися та в матеріалах справи відсутні.

В той же час позивачем не надано достатніх та переконливих доказів того, що допущені під час влаштування вигрібної ями порушення будівельних та санітарних норм і правил з врахуванням вищенаведених обставин призвели до порушення його прав або можуть призвести до цього в майбутньому, а також наявності порушення балансу інтересів суміжних землекористувачів на користь відповідачів. Відсутні докази й того, що вигрібна яма з врахуванням розмірів та конфігурації ділянки, на якій вона вона розміщена, може (не може) бути влаштована (перенесена) на інше місце, що б вказувало на необхідність її ліквідації, як єдиного можливого способу для захисту прав позивача та неможливість застосування інших, менш обтяжливих для відповідачів способів.

Суд з метою з'ясування цих обставин згідно ст. 10 ЦПК України неодноразово пропонував сторонам, зокрема ОСОБА_1 право на надання або забезпечення додаткових доказів, зокрема шляхом проведення судової будівельно-технічної експертизи, попереджав про наслідки не вчинення відповідних процесуальних дій, проте позивач вважав це недоцільним.

В той же час згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, належними, допустимими та достатніми доказами.

За встановлених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені ОСОБА_4 судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ містобудування та архітектури Вознесенської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Вуїв