Провадження № 2/127/1132/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Куйдан Ю.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької обалсті звернулось ПАТ «Дельта Банк» з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.05.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0101/0508/71-116, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 75 000, 00 доларів США з розрахунку 11, 9 % річних на строк по 21.05.2028 року. Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши кредит у розмірі та в строки передбачені кредитним договором. 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 22.05.2008 року передав в іпотеку нерухоме майно. Зокрема, цілий житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_1. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору. Однак, зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим за позичальником наявна заборгованість у сумі: 627 917, 80 грн., з яких: тіло кредиту - 592 605, 14 грн., відсотки - 35 312, 66 грн. Невиконання позичальником своїх зобов'язань щодо сплати кредиту надає право іпотекодержателю задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав. Згідно з його поясненнями в судовому засіданні сума заборгованості по кредиту у розмірі 627 917, 80 грн. є не вірною, а вартість предмета іпотеки : цілого житлового будинку з прибудовами та господарськими спорудами будівлями і спорудами, розташованого за адресою : АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_1, що визначена у висновку від 12.11.2015 р. про оцінку ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» є заниженною. Розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, а вартість квартири, визначена у звіті про оцінку, не відповідає звичайним цінам на цей вид майна. Також зазначив про невірний спосіб захисту, обраний позивачем. В задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено наступні факти та ваідповідні їм правовідносини, врегульовані нормами ЦК України, зокрема щодо кредиту та виконання зобов'язань, а також Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Про заставу».

22.05.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0101/0508/71-116, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 75 000, 00 доларів США з розрахунку 11, 9 % річних на строк по 21.05.2028 року. Ціль кредитування - придбання нерухомого майна.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором № 0101/0508/71-116 від 22.05.2008 року іпотекодавець ОСОБА_1 за іпотечним договором № 0101/0508/71-116-Z-01 від 22.05.2008 року передав в іпотеку нерухоме майно. Зокрема, цілий житловий будинок з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 21.05.2008 року за реєстровим № 4543, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 21.05.2008 року і записане в реєстрову книгу за № 88 за реєстрованим № 172, а також земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 21.05.2008 року за реєстровим № 4548, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 21.05.2008 року за № 2906100.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі по кредитному договору № 0101/0508/71-116 від 22.05.2008 року.

З витягу з додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року вбачається, що ПАТ «Сведбанк» відступлено ПАТ «Дельта Банк» право вимоги як за кредитним договором № 0101/0508/71-116 від 22.05.2008 року, так і за іпотечним договором № 0101/0508/71-116-Z-01 від 22.05.2008 року, що укладені між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна, сформованої 08.12.2015 року, вбачається що іпотекодержателем майна, а саме цілого житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_1 є ПАТ «Дельта Банк».

Судом встановлено, шо позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору. Однак, зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим за позичальником наявна заборгованість у сумі: 627 917, 80 грн., з яких: тіло кредиту - 592 605, 14 грн., відсотки - 35 312, 66 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов'язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами відповідлно до ст. 629 ЦК України.

Відповідач має непогашену заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Так, ПАТ «Дельта банк» набув право вимоги за кредитним договором № 0101/0508/71-116 від 22.05.2008 року та за іпотечним договором № 0101/0508/71-116-Z-01 від 22.05.2008 року.

Згідно із ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів надання ПАТ «Сведбанк» чи ПАТ «Дельта банк» боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За приписами ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Зауону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ч 3 ст. 33 Заокну України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями ч. 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свою імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, провівши тлумачення положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016р. при розгляді справи № 6-1219цс16.

З умов іпотечного договору № 0101/0508/71-116-Z-01 від 22.05.2008 року вбачається, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору, або умов цього договору (п. 10.3 Іпотечного договору).

Відповідно до п. 11 іпотечного договору при настанні випадків, передбачених в абзаці 1 п. 11 цього договору, іпотекодержатель у не менш ніж за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 12 договору звернення стягнення здійснюється на підставі: 12.1. Рішення суду, 12.2. Виконавчого напису нотаріуса, 12.3. Позасудового врегулювання, а саме за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Так. пунктом 12.3. іпотечеого договору № 0101/0508/71-116-Z-01 від 22.05.2008 року сторони визначили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 12.3. іпотечного договору позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 12.3.1. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ст. 37 Законом України «Про іпотеку»; п. 12.3.2. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ст. 38 Законом України «Про іпотеку».

Таким чином, сторони визначили, що визнання права власності на предмет іпотеки можливе лише в позасудовому порядку на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, визначеного п. 12 іпотечного договору і за наявності волевиявлення сторін договору та наявності згоди щодо застосування цього пункту лише в досудовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, як положеннями закону, так і умовами іпотечного договору передбачено обов'язок іпотекодержателя не менше як за 30 календарних днів попередити іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що жодних повідомлень позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки не надходило. Додатково повідомив, що іпотекодержатель не звертався до іпотекодавця із пропозицією про позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що передбачено умовами іпотечного договору як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя (п. 12.3 договору).

Таким чином, з вищенаведеного слідує висновок, що позивач має право на визнання права власності на предмет іпотеки - цілий житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_1, оскільки таке право передбачено відповідним застереженням у пункті 12.3 іпотечного договору, і це застереження є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно - предмет іпотеки.

Однак, реалізація такого права ставиться в залежність від виконання позивачем умов іпотечного договору щодо попередження іпотекодержателем не менш як за 30 календарних днів іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки та якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази попередження іпотекодержателем за 30 календарних днів іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а також те, що застереження у пункті 12.3 іпотечного договору є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно - предмет іпотеки, вимоги позивача щодо звернення стягнення на майно шляхом визнання на нього права власності є передчасними та задоволенню не підлягають.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадках, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання за ст. 37 Закону України «Про іпотеку», він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов язковим для всіх суб єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень . Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на притпущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, зокрема, принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов до переконання в тому, що в задоволені позову слід відмовити, оскільки вимоги є передчасними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 514. 526, 530, 572, 575, 625, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, відсутніми в судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя