Справа №442/5910/15-ц
Провадження №2/442/165/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючого судді Нагірної О.Б..

з участю секретаря - Кондратів І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього в свою користь 4 025 150 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що 19.07.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 190 000 дол. США, які зобовязався повернути до 29.08.2015 року, про що написав відповідну розписку. До вказаної дати відповідач коштів не повернув, мотивуючи це тим, що не має у своєму розпорядженні такої суми. В той же час, відповідно до одержаної інформаційної довідки із Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу на праві власності належить житловий будинок №28а, по вул. Стуса у м. Дрогобич.31.08.2015 року відповідач перестав виходити на звязок та зник у невідомому напрямку, при цьому вивіз з будинку усі речі та майно. Заборгована сума станом на 31.08.2015 року у гривневому еквіваленті станомить 4025 150 грн.

Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача та відповідач в останнє судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд прийшов до висновку, що на підтвердження договору позики може бути представлена розписка, але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Позивачем до позовної заяви долучено копію розписки ОСОБА_2 від 29.07.2015 року, за якою він вказує, що отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 190 000 дол.США та зобовязався їх повернути до 29.08.2015 року в повному розмірі. В забезпечення виконання обовязку по поверненню вказаної суми до визначеної в розписці дати передає будинок загальною площею 183 кв.м., житловою площею 91,7 кв.м., що належить йому на підставі свідоцтва про право власності серія та номер :13390086, виданий 25.11.2013 року- Реєстраційна служба Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, що у м. Дрогобич, вул. Стуса,28а, і розміщений на земельній ділянці кадастровий номер :01:014:0004.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, згідно п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачу пропонувалося надати суду докази на підтвердження своїх вимог, а саме, оригінал боргової розписки, однак такого як належного доказу на підтвердження своїх вимог позивач не надав, а тому суд, з урахуванням вищенаведених вимог цивільного законодавства, приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Суддя Нагірна О.Б.