Справа № 136/253/16-ц Провадження № 22-ц/772/1975/2016Головуючий в суді першої інстанції Кривенко Д. Т.
Категорія 47Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Матківської М.В., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки (паю), площею 2,1513 га згідно Державного акту серія НОМЕР_1 від 14.06.2011 року.

25.07.2008 року між його батьком - ОСОБА_6 та СВК "Ранок" в особі ОСОБА_5 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 4,3027 га терміном на 5 (п'ять) років, тобто до 01.07.2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер.

14.06.2011 року він отримав правовстановлюючі документи на свою частку земельної ділянки, однак не став продовжувати з відповідачем строк оренди, так як мав намір самостійно використовувати її за призначенням. Перед закінченням терміну оренди він завчасно повідомив орендаря про заборону в подальшому використовувати належну йому земельну ділянку. В жовтні 2014 року він ще раз про це офіційно попередив керівництво СВК "Ранок".

На початку березня 2015 року він звернувся до Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру з заявою про встановлення меж земельної ділянки, що в подальшому було зроблено та складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 31.03.2015 року. Після цього, він ще раз попередив орендаря, а потім розпочав обробляти та засівати належну йому земельну ділянку, розміром 2,1513 га.

Незважаючи на його, ОСОБА_2 попередження та проведені ним особисто роботи на належній йому земельній ділянці, відповідач незаконно, самовільно проник на його земельну ділянку, де вже проростали рослини, зорав її та засіяв своїм ячменем. Він звертався у прокуратуру про порушення кримінального провадження відносно відповідача щодо вчинення останнім протиправних дії відносно належного йому майна, однак йому було рекомендовано листом начальника Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області звернутись до суду в порядку цивільного судочинства. Ураховуючи наведене, позивач просив суд здійснити захист його порушених прав шляхом зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою та заборонити відповідачу в подальшому використовувати її, а також вирішити питання судових витрат.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповному з'ясуванні обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає зважаючи на наступне:

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, який було видано 14 червня 2011 року, ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 2,1513 га, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, що розташована на території Білянської сільської ради (за межами населеного пункту), цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку він набув в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстр №2606 від 31.12.2010 року.

Ще за життя спадкодавця, земельна ділянка площею 4,3027 га, до якої входить 2,1513 га належник позивачу, була передана в оренду СВК «Ранок» відповідно до договору оренди землі від 01 липня 2008 року. Термін договору сторонами було узгоджено на 5 (п'ять) років до 01.07.2013 року.

Відповідно до акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання представником ДП «Поділлягеодезкартографія» від 31.03.2015 року, на вказаній земельній ділянці встановлено межові знаки та передано їх на зберігання ОСОБА_2

За твердженням позивача, відразу після відновлення межових знаків він почав обробляти зазначену земельну ділянку, однак відповідач ОСОБА_5 не погодив з ним свої наміри та дії, самовільно, незаконно проник на належну йому земельну ділянку, зорав її та засіяв зерном, чим на його думку вчиняв перешкоди у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження обставин викладених в позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року роз'яснено, що відповідно до статей 90, 95, 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам або землекористувачам.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач пред'явив позов на захист свого права у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою і з огляду на це мав довести, що саме відповідач ОСОБА_5 чинить йому такі перешкоди.

Разом з тим, належних та допустимих доказів наявності перешкод позивачу у користуванні належної йому на праві власності земельною ділянкою у період вказаний ним у позовній заяві так і на момент звернення до суду та час розгляду справи, її матеріали не містять.

Доводи ОСОБА_2 та його представника в судовому засіданні апеляційної інстанції щодо відмови державною інспекцією сільського господарства у Вінницькій області у проведенні перевірки щодо самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_5, вірний висновок суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, а тому, з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Вінницької області набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: