Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарі: Рудь Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по виплатам за невикористані щорічні обов»язкові відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить поновити його на роботі на посаді охоронника у ДП «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур». Стягнути з відповідача на його користь заборгованість по відшкодуванню за невикористані щорічні відпустки у сумі 6 312,48 грн., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 21.10.2015 року по 18.12.2015 року у сумі 10 389,29 грн., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 19.12.2015 року по день прийняття рішення, виходячи із розрахунку 131,51 грн. за кожен календарний день та моральну шкоду у сумі 4000,00 грн. Також просить допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Мотивуючи вимоги тим, що з вересня 2013 року по 20 вересня 2015 року він працював у відповідача охоронником. З ним було укладено письмову трудову угоду, яка неодноразово переукладалася. Деякі угоди укладались на місяць, а деякі - на три чи інший строк. Перерв між роботою не було. 21 вересня 2015 року його не допустили до робочого місця, повідомивши про звільнення у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. В день звільнення трудової книжки чи наказу про звільнення йому не видали та не провели належного розрахунку за невикористані дні щорічної відпустки.

Враховуючи те, що відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими що укладені на невизначений строк, своє звільнення у зв'язку з закінченням строку дії договору вважав незаконним. Зазначив, що у зв'язку з незаконними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, яку просить відшкодувати у розмірі свого середньомісячного заробітку.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача Бойкініч Д.В. у судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Додатково пояснила, що відносини, які виникли між сторонами носять цивільно-правовий характер та регулюються главою 63 ЦК України, оскільки між сторонами було укладено договір про надання послуг з охорони, умови якого були виконані сторонами про що складено акт приймання-передачі.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін..

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 (виконавець), діючи як фізична особа, та Дочірнє підприємство «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (замовник) в період з 01.05.2014 р. по 01.08.2015 р. уклали ряд угод, а саме: трудові угоди від 01.05.2014, року, від 01.01.2015 року, від 01.04.2015, від 01.05.2015 року, від 01.07.2015 року та від 01.08.2015 року із за значенням строку їх дії, розміру та порядку оплати праці (а.с. 4-13,36).

Так, відповідно до умов вказаних договорів замовник доручає, а виконавець приймає па себе зобов'язання виконувати обов'язки охоронника, а замовник зобов'язаний забезпечити виконавця всім необхідним для виконання роботи, своєчасно прийняти й оплатити роботу. За виконану роботу замовник виплачує виконавцеві 4000 грн. кожного місяця ( п.1.1, 1.5, 1.6, 2.1 договорів).

Позивач не заперечував, що на виконання умов укладених договорів між сторонами складались акти приймання-передачі виконаних робіт.

Вказана обставина підтверджується також актами приймання-передачі виконаних робіт №1, № 2, № 4, № 5, № 6, відповідно до змісту яких ОСОБА_1 виконав роботи по договору про надання послуг від 01.01.2015 року, від 01.04.2015, від 01.05.2015 року, від 01.07.2015 року та від 01.08.2015 року у повному обсязі, сторони не мають претензій одна до одної.

Даючи юридичну оцінку характеру укладених договорів, суд виходить з того, що їх зміст відповідає цивільно-правовому договору.

Так, за умовами вказаних договорів позивач взяв на себе обов'язок виконувати певну роботу. При цьому належних доказів того, що позивач зобов'язаний був своєчасно і точно виконувати розпорядження працедавця, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, підкорюватись правилам внутрішнього трудового розпорядку матеріали справи не містять.

Пункт 3.1 укладених договорів, відповідно до якого виконавець зобов'язується виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку, розміщений в розділі «Робочий час», та не може слугувати доказом того, що між сторонами виникли фактичні трудові правовідносини.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач взяв на себе обов'язок правильно організувати працю позивача, давав відповідні розпорядження про послідовність виконання ним робіт, забезпечував умови для зростання продуктивності праці, постійно контролював знання та дотримання ним всіх вимог інструкцій з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці та протипожежної безпеки, застосував заохочення тощо.

Наявний в матеріалах справи штатний розпис Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» станом на 05 травня 2015 року не передбачає посаду охоронника, на яку позивач просить його поновити.

За відсутності доказів того, що між сторонами було укладено трудовий договір, посилання позивача на положення ст.23 КЗпП України, які регулюють строкові трудові договори, є необгрунтованим.

Згідно з правилами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до додаткової угоди від 02 вересня 2015 року, укладеної між Дочірнім підприємством «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» та ОСОБА_1 сторони дійшли згоди розірвати трудову угоду №2 від 01 серпня 2015 року 16 вересня 2015 року за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Жодна із сторін не має одна до одної претензій, в тому числі по оплаті праці та дотриманню правил внутрішнього трудового розпорядку.

При цьому посилання у вказаній трудовій угоді на підставу припиненні договірних правовідносин - п.1 ст.36 КЗпП України, не може бути доказом, який спростовує наявність між сторонами цивільно-правових відносин.

Суд критично відноситься до пояснень позивача, що вказана додаткова угода була підписана ним під примусом, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини ним не надано, а угода станом на день розгляду даної справи є дійсною.

Оскільки позивач не набув статусу працівника, накази про прийняття його на роботу та звільнення не видавались, при укладенні договорів трудова книжка відповідачу не надавалась, проти чого не заперечував сам позивач у судовому засіданні, суд дійшов висновку про необгрунтованість заявлених вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, посилання позивача на норми ч.2 ст.23. ч.2 ст.39-1 КЗпП України, як на підставу для поновлення на роботі, є необгрунтованими так як вказані правові норми не регулюють правовідносини сторін.

Оскільки чинне трудове законодавство не забороняє укладати цивільно-правові договори, за яким надається послуга, нерозривно пов'язана з процесом її надання, доводи позивача в тій частині, що внаслідок переукладення угод правовідносини сторін стали носити характер безстрокового трудового договору є також необгрунтованими.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустку мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

З огляду на те, що між сторонами склались цивільно-правові відносини за договорами про надання послуг, останні не містили положень, які б передбачали можливість надання та порядок оплати щорічних відпусток, а положення ст. 10 Закону України «Про відпустки» на правовідносини сторін не поширюються, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і в частині стягнення заборгованості по виплатам за невикористані щорічні відпустки.

Враховуючи ту обставину, що правовідносини сторін носили цивільно-правовий характер, положення ч. 1 ст.237-1 КЗпП України не можуть бути застосовані судом в якості підстав для відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 56-60, 88, 209, 212-215, 223, 292, 294 ЦПК України, ст. 21 КЗпП України, ст. 901 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про відпустки» суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по виплатам за невикористані щорічні обов»язкові відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С у д д я :

Повний текст рішення виготовлений 04.05.2016 року.