АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №668/5710/15-ц Головуючий в І інстанції Булах Є.М.
Провадження №22-ц/791/697/2016 Доповідач: Капітан І.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретар з участю адвоката ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 11 січня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що у період з 1996 року по 18 вересня 2001 року вона перебувала у офіційному шлюбі з ОСОБА_8 Від шлюбу мають сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сімєю у належній їй двокімнатній квартирі. У грудні 2006 року вона разом з ОСОБА_8 за спільні кошти придбали чотирьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена квартира була зареєстрована на імя ОСОБА_8 за спільною згодою сторін. 09 серпня 2014 року ОСОБА_8 помер. Під час оформлення їхнім сином спадщини після смерті ОСОБА_8 було виявлено, що зазначена квартира незаконно, без її згоди було продана останнім ОСОБА_6 Посилаючись на те, що продажем квартири було порушено її право, як власника спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_7 просила суд: встановити факт проживання однією сімєю її та ОСОБА_8 без укладання шлюбу в період з 18 вересня 2001 року по грудень 2008 року включно; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільним сумісним майном її та ОСОБА_8; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 13 січня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10, і застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 11 січня 2016 позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено. Вирішено:

- встановити факт проживання однією сімєю без шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу в період з 18 вересня 2001 року по грудень 2008 року включно;

- визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 спільним сумісним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

- визнати за ОСОБА_7 право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_3;

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 13 січня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, визнати недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Письмових заперечень на скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 18 вересня 2001 року по грудень 2008 року знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, придбана ОСОБА_8 у цей період квартира є спільним сумісним майном його та позивачки, останній належить право власності на ? частину даної квартири, а договір купівлі-продажу від 13 січня 2009 року є недійсним з підстав порушення вимог закону щодо необхідності надання згоди одним із подружжя на розпорядження спільним майном.

Проте колегія суддів вважає, що такого висновку суд дійшов без повного зясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а обставини, які суд вважав встановленими є недоведеними, що відповідно до положень ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням по справі нового рішення.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що у період з 26 квітня 1996 року по 18 вересня 2001 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (т.1 а.с.10,11).

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 04 грудня 2008 року позивач змінила своє імя з «Оксана» на «Ксенія» (т.1 а.с.13).

09 серпня 2014 року ОСОБА_8 помер, про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть (т.1 а.с.12).

У період від дати розірвання шлюбу та до грудня 2008 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зареєстрованих шлюбах з іншими особами не перебували, про що сторонами не заперечується.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_11, як продавцем, та ОСОБА_8, як покупцем, та посвідченого державним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим номером 5481, ОСОБА_8 придбав у власність квартиру АДРЕСА_4 (т.1 а.с.15). Згідно п. 15 даного договору покупець стверджує у шлюбі не перебуває та іншої особи, з якою проживає однією сімєю, не має.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 січня 2009 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_6 придбав у власність квартиру АДРЕСА_4 (т.1 а.с.17). Згідно п.14 договору продавець довів до відома покупця, що відчужувана квартира є його особистою власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку) як на спільне сумісне майно, у тому числі відповідно до статей 60,74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні, покупець підтвердив той факт, що про зміст заяви продавця, у якій він повідомляє про те, що відчужувана йому квартира не є спільною сумісною власністю, йому відомо.

18 квітня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір №13/32/І 01/07-С, відповідно до умов якого останній надав в іпотеку банку, в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.210-212). В даному договорі зазначено, що іпотекодавець підтверджує що він вільний від будь-яких зобовязань перед третіми особами з приводу майна.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-37цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові № 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

В порушення зазначених вимог процесуального закону суд першої інстанції вважав доведеним факт спільного проживання однією сімєю позивачки з ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу за період з 18 вересня 2001 року по грудень 2008 року включно.

Проте колегія суддів вважає, що факти, які мають важливе значення для справи, не підтверджені в рішенні передбаченими законом доказами, а наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для висновку про доведеність позивачем певних обставин на підтвердження своїх вимог.

Так позивач мала надати суду належні та допустимі докази спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету та придбання разом з ним квартири за спільні кошти внаслідок їх спільної праці.

Однак таких доказів матеріали справи не містіть.

Наявні в матеріалах справи фотографії та відеозаписи сімейних свят та спільного відпочинку з ОСОБА_8, надані ОСОБА_7, не є належними доказами проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства або наявності спільного бюджету ОСОБА_7 з ОСОБА_8 саме за період після розірвання шлюбу і по грудень 2008 року, оскільки ОСОБА_8 є батьком їхньої дитини, й безумовно повинен був спілкуватися з сином та відвідувати спільні свята і відпочинки, а відтак відсутні підстави для висновку щодо проживання ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачем у вказаний період. Крім того дані фотографії не містять в собі інформації щодо дати їх створення (т.1, а.с.47-73).

Не містять підтвердження необхідних фактів і покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, допитаних в суді першої інстанції.

Оцінюючи докази в їхній сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка після розірвання шлюбу до грудня 2008 року проживала однією сімєю з ОСОБА_8, вела з ним спільне господарство, побут і бюджет, і саме за спільні з ним грошові кошти було придбано спірну квартиру, суду не надано, а відтак відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_8, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання за ОСОБА_7 права власності на ? частину квартири.

Слід також зазначити, що встановивши факт проживання однією сімєю без шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу в період з 18 вересня 2001 року по грудень 2008 року включно, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що норма ст.74 СК України почала діяти лише з 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім'ю Української PCP не містив норму, аналогічну за змістом ст.74 СК України.

Що стосується вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 13 січня 2009 року недійсним слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, як і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України пов'язується з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені, у зв'язку із цим визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який був укладений до цього, не впливає на зміст правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням цього договору.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За таких обставин рішення суду першої підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача на користь ОСОБА_6 711,24 грн. судових витрат, понесених відповідачем при сплаті судового збору(т.1 а.с.227; т.2 а.с.1,12).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 11 січня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 711,24 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів.

Головуючий І.А.Капітан

Судді: Л.І.Вербицька

ОСОБА_3