У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Нагорняка В.А., Мазур Л.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «АІСЕ-Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Приватне акціонерне товариство «АІСЕ-Україна» (далі - ПрАТ «АІСЕ-Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Позивач посилався на те, що 20 грудня 2005 року між ПрАТ «АІСЕ-Україна» та ОСОБА_4 укладено угоду № 114 459 та підписано додатки № 1 та № 2 до неї, які є невід'ємними частинами угоди, на придбання автомобіля ЗАЗ «Таврія». 01 липня 2006 року він отримав автомобіль цієї моделі та зареєстрував його на своє ім'я. Відповідно до угоди ОСОБА_4 зобов'язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 84 щомісячних повних внесків, проте свої зобов'язання в повній мірі не виконав, оскільки з лютого 2012 року припинив сплату щомісячних внесків, а тому має заборгованість за угодою в загальному розмірі 12 233 грн 88 коп., що складається із заборгованості зі сплати чистих внесків в сумі 10 807 грн 51 коп. та зі сплати послуг в сумі 1 426 грн 37 коп.

На забезпечення умов угоди 07 липня 2006 року з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно умов до якого останні зобов'язалися солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за виконання ОСОБА_4 зобов'язань, що виникають з угоди.

18 грудня 2012 року на адресу відповідачів було направлено вимоги про одноразову сплату всієї суми заборгованості за угодою не пізніше 28 грудня 2012 року, але станом на вересень 2014 року вимога не виконана, борг погашено тільки в сумі 60 грн. Тому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму заборгованості в розмірі 12 173 грн 88 коп. та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПрАТ «АІСЕ-Україна» заборгованість за угодою № 114 459 в сумі 12 173 грн 88 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу належить лише самостійне право на стягнення платежів за оплату його послуг. Права на звернення з позовом про стягнення грошових коштів на користь учасників групи спірний договір та додаток № 2 до договору № 114459 не передбачають. Внески на оплату вартості автомобіля не переходять у власність позивача, за умовами договору позивач не набуває будь-яких речей у власність.

Апеляційним судом встановлено, що 20 грудня 2005 року між ОСОБА_7 та ЗАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», було укладеного договір-угоду № 114459, предметом якого є надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного в Додатку № 1 до Угоди, через систему «Автоплан».

Відповідно до додатку № 1, предметом угоди є система послуг, спрямованих на придбання автомобіля ЗАЗ «Таврія» за ціною 19 906 грн 74 коп. ОСОБА_4, як учасник системи, зобов'язувався одноразово сплатити вступний внесок, плату за право на отримання автомобіля для покриття витрат фірми; щомісячно сплачувати повні внески, включаючи чисті внески, адміністративні витрати, страхові внески, отримати автомобіль, укласти з фірмою договір застави автомобіля, виконувати інші зобов'язання.

На асигнаційному акті від 29 червня 2006 року ОСОБА_4 було надано право на отримання автомобіля. 01 лютого 2006 року він отримав автомобіль ЗАЗ «Таврія» 110207 та зареєстрував його на своє ім'я згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1.

Під час дії угоди, керуючись нормами п. 10.1 та п. 10.3 ст. 10 додатку № 2, в листопаді 2006 року позивач здійснив заміну автомобіля «Таврія» 110207 на автомобіль «Славута» 110308-44. У серпні 2008 року позивач здійснив заміну автомобіля «Славута», ціну якого було взято за основу для визначення ціни автомобіля «Таврія», на автомобіль ВАЗ 2107. Імпортер автомобілів ВАЗ повідомив ПрАТ «АІСЕ Україна» про те, що з травня 2012 року припиняється виробництво автомобілів ВАЗ 21099, тому позивач здійснив заміну автомобіля ВАЗ 21099 на автомобіль Sens D4LC500. Станом на грудень 2012 року (місяць направлення платіжної вимоги) поточна ціна автомобіля: Sens D4LC500 становила 59 900 грн; ВАЗ 21099 - 59 900 грн; ВАЗ 2107 - 51 211 грн 70 коп.; Славута 110308-44 - 44 800 грн 92 коп.; Таврія 110207 - 41 901 грн 44 коп.

В укладеній ОСОБА_4 угоді передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля. Крім того, сплачені чисті внески перерахунку (у зв'язку зі зміною ціни автомобіля) не підлягають. Після одержання автомобіля та реєстрації його на своє ім'я споживач зобов'язаний і надалі сплачувати кошти за автомобіль до повної його оплати - 100 % від ціни автомобіля.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що п. 4.8 додатку № 2 до угоди № 114459 встановлено порядок заліку сплаченої суми. На виконання умов угоди ОСОБА_4 було сплачено не всі платежі в оплату чистих внесків та 73 внески із 84-х в оплату послуг позивача. Заборгованість ОСОБА_4 зі сплати чистих внесків за угодою становить 25,7927 %, що відповідно становить 10 807 грн 51 коп. Заборгованість із сплати внесків в оплату послуг складає 1 426 грн 37 коп.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЗакропивнийО.В. В.А. Нагорняк Л.М. Мазур