АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Куркіній І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Гопкало О.Г. від 17.06.2015 року щодо закінчення виконавчого провадження, боржник - ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Гопкало О.Г. від 17.06.2015 про закінчення виконавчого провадження №41409652 з примусового виконання виконавчого листа №2-1820 від 12.04.2006, виданого Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини у розмірі 200 грн. щомісячнодо досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування вимог скарги посилался на те, що зазначена постанова винесенана підставі п.6 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку із закінченнямстроку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Між тим, зазначає, що в даній постанові встановлено, що заборгованість по аліментам станом на 13.10.2013 року, тобто на момент досягнення дитиною повноліття,складає 18 100 грн., що, на думку скаржника, виключає можливість закінчення виконавчого провадження до стягнення усієї суми заборгованості. Крім того, скаржник зазначала, що боржнику на праві власності належить нерухоме майно, на яке може бути звернуто стягнення в межах зазначеного виконавчого провадження.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року у задоволенні скарги відмовлено у повному обсязі.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на доводи скарги, просить зазначену ухвалу скасувати, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та постановити нову ухвалу, якою вимоги скарги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні у Відділі Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві перебував виконавчий лист №2-1820 від 12.04.2006, виданий Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини у розмірі 200 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Постановою старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Гопкало О.Г. від 17.06.2015 виконавче провадження за указаним виконавчим листом закінчене на підставі п.6 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Судом також встановлено, що виконавчий лист №2-1820 в повному обсязі не виконано, а заборгованість боржника зі сплати аліментів на момент досягнення дитиною повноліття становила 18 100 грн.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв в межах повноважень, наданих йому чинним законодавством, а наявність заборгованості по аліментам не перешкоджає скаржнику звернутися до суду з відповідним позовом про її стягнення.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може.

Так, відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Виконавчим листом №2-1820 передбачено стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття, тобто до 13.10.2013 року.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 11 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови),державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 7.21 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України від 02.04.2012 року №512/5(в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови), державний виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що сума аліментів стягнена в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п. 7.22. зазначеної Інструкції, у разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Тобто, із системного аналізу указаних положень Інструкції слідує, що виконавче провадження зі стягнення аліментів може бути закінчене на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону лише у випадку відсутності заборгованості по аліментах. У разі, якщо відповідна заборгованість наявна, остання підлягає стягненню державним виконавцем у загальному порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна позиція міститься й у ст. 194 СК України, за змістом якої заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Суд першої інстанції викладеного вище не врахував та безпідставно відмовив у задоволенні скарги на постанову державного виконавця.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо необхідності ОСОБА_1 окремо звернутися з вимогами про стягнення заборгованості за аліментами у позовному провадженні, оскільки згідно ч. 9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Між тим, в даному випадку спір між сторонами щодо розміру заборгованості відсутній, а відповідна сума заборгованості, по суті, вже стягнута в судовому порядку шляхом ухвалення рішення суду про стягнення аліментів. Наявність на даний момент заборгованості свідчить лише про неповне виконання боржником рішення суду 2006 року про стягнення аліментів, а тому відсутні підстави для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка складається з непогашених періодичних щомісячних платежів зі сплати аліментів, які вже стягнуті судом у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Таким чином, враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість скарги, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, як така, що постановлена з порушенням вимог матеріального і процесуального права, з постановленням нової ухвали про задоволення вимог скарги ОСОБА_1.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року та постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Гопкало О.Г. від 17.06.2015 року щодо закінчення виконавчого провадження, боржник - ОСОБА_3.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: