Справа № 489/774/16-ц
Номер провадження 2/489/2868/16
РІШЕННЯ

Іменем України

05 грудня 2016 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивував тим, що 30.01.2005 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 20 000 доларів США, відповідно до якого останній зобов'язався повернути позивачу вказану суму не пізніше ніж через три місяці. В подальшому дію договору позики сторонами було продовжено до 01.07.2005 р. Крім того позивачем було надано додатково відповідачу позику в сумі 20 000 доларів США. Згідно умов договору позики сторони встановили, що розмір відсоткової ставки за користування грошовими коштами складає 2 % від суми договору на місяць. Проте у встановлений договором строк та до теперішнього часу відповідач свої зобов'язання не виконав, позику не повернув. Позивач вважає, що такими неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 100 000 грн. 00 коп.

Посилаючись на вищевикладене ОСОБА_4 просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 40 000 дол. США, що еквівалентно 1 047 200 грн. 00 коп., відсотки за користування коштами в розмірі 102 800 дол. США, що еквівалентно 2 756 068 грн., що разом складає 142 800 дол. США, що еквівалентно 3 803 268 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали. При цьому посилались на те, що наданий суду договір складається із склеєних клаптиків, що підтверджує його виконання, як і те, що між сторонами відбувались взаємовідносини в межах господарської діяльності, які було вирішено іншим шляхом. Крім того, просили застосувати до даного позову строк позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

30.01.2005 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали Договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США. Термін повернення позики встановлений на строк три місяці, з можливим подовженням строку дії договору.

20.05.2005 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 домовились про подовження строку дії договору позики до 01.07.2005 р. Також позивач додатково надав відповідачу позику в сумі ще 20 000 доларів США.

Згідно умов договору позики за користування грошовими коштами (позикою) ОСОБА_5 сплачує ОСОБА_4 щомісячно відсотки в розмірі 2 % від суми договору.

Згідно із положеннями статей 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов'язанням.

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України недопустима одностороння відмова від виконання зобов'язань, якщо інше не передбачене договором або законом.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про наявність у відповідача боргового зобов'язання перед позивачем внаслідок укладення договору позики.

Проте у встановлений в розписці строк та станом до теперішнього часу відповідач ОСОБА_5 позику не повернув.

Згідно наданого ОСОБА_4 розрахунку станом на час звернення до суду 01.02.2016 р. заборгованість відповідача ОСОБА_5 за договором позики складає 142 800 дол. США, що еквівалентно 3 803 268 грн., а саме: сума позики - 40 000 дол. США, що еквівалентно 1 047 200 грн. 00 коп., відсотки за користування коштами - 102 800 дол. США, що еквівалентно 2 756 068 грн.

Таким чином, судом встановлено та представниками відповідача не спростовується існування боргових зобов`язань між сторонами, на підтвердження яких було надано розписку.

Суд не може погодитись із представником відповідача щодо погашення відповідачем боргу внаслідок вирішення питання шляхом укладання господарських зобов`язань, оскільки надані суду документи не містять доказів щодо цієї обставини та відсутні документи, які б підтвердили прийняття позивачем коштів в рахунок сплати за договором позики. При цьому необхідно зазначити, що пошкодження розписки само по собі не свідчить про виконання договору.

Проте, кінцевим строком повернення боргу, зазначеним у розписці є - 01.07.2005 року.

Позивачем, згідно наданих документів та безпосередньо у позові зазначено, що він тривалий час хворіє та на цей час ставиться питання щодо визначення групи інвалідності, через що він звернувся до суду лише 18.02.2016 року (більш ніж через 10 років після порушення умов договору відповідачем). Хоча з матеріалів справи вбачається, що він звертався до суду із позовними вимогами до відповідача та судами було постановлено рішення у справах 24.02.2011 року, 17.07.2012 року.

При цьому позивачем не заявлено клопотання щодо поновлення строку звернення до суду із зазначеними вимогами.

Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Таким чином, оскільки відповідачем письмово у своїх запереченням щодо позову заявлено про застосування строків позовної давності до вказаних вимог, суд вважає, що з вищенаведених підстав у задоволенні позову необхідно відмовити через пропуск строку позовної давності позивачем.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 34, 60, 62, 88, 212-214, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова