ухвала

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Еверест» про захист прав споживачів шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Еверест» (далі - ТОВ «ТК «Еверест»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 02 липня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір-доручення, згідно з умовами якого ТОВ «ТК «Еверест» зобов'язалося провести оплату замовленого турпакету в банку та пред'явити підтверджуючі документи не пізніше одного робочого дня після отримання підтвердження від туроператора. Відповідно до договору-доручення, він передав представнику ТОВ «ТК «Еверест» ОСОБА_4 готівку в сумі 100 євро як завдаток за майбутні послуги, а остання прийняла вказану суму, про що зробила відповідний запис на бланку договору-доручення, проставила свій підпис та відтиск печатки відповідача. 08 липня 2013 року він передав представнику ТОВ «ТК «Еверест» ОСОБА_4 готівку в сумі 570 євро як залишок за замовлений тур, про що зроблено відповідний запис у договорі-дорученні. Проте, договір про туристичне обслуговування із позивачем укладений не був з посиланням на тимчасові технічні проблеми з оргтехнікою, після усунення яких представник ТОВ «ТК «Еверест» зобов'язалася повідомити у телефонному режимі про можливість укладення та підписання договору на туристичне обслуговування. Всупереч умовам вищезазначеного договору-доручення представником ТОВ «ТК «Еверест» ОСОБА_4 не було надано банківського підтвердження про оплату замовленого туру, а також не було укладено договір на туристичне обслуговування, а в телефонному режимі повідомлено про скасування сплаченого туру без зазначених причин. Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача на його користь 670 євро у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення у справі та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ТОВ «ТК «Еверест» майнову шкоду у розмірі 16 260 грн 90 коп. та 400 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2015 року рішення Балтського районного суду Одеської області від 03 вересня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 02 липня 2013 року між ТОВ «ТК «Еверест» та ОСОБА_3 було укладено договір-доручення, згідно з умовами якого ОСОБА_3 доручив представнику ТОВ «ТК «Еверест» провести оплату замовленого турупакету в банку та пред'явити підтверджуючі документи не пізніше одного робочого дня після отримання підтвердження від туроператора. В рахунок чого передав представнику ТОВ «ТК «Еверест» ОСОБА_4 готівку в сумі 100 євро як завдаток.

08 липня 2013 року ОСОБА_3 було сплачено залишок суми за надання турпослуг у розмірі 570 євро, про що зроблено відповідний запис на вказаному вище договорі-дорученні (а. с. 5).

З пояснень представника відповідача встановлено, що на виконання вказаного договору-доручення туроператором було здійснено бронювання в готелі «Дружба» для чотирьох осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про що зроблено відповідні запити словацькому туроператору (а. с. 37-39).

Після чого ТОВ «ТК «Еверест» зробив запит до генерального консульства Словацької республіки у м. Ужгород щодо оформлення віз стосовно зазначених чотирьох осіб (а. с. 40).

Із відповіді генерального консульства Словацької республіки вбачається, що у видачі віз ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відмовлено у зв'язку із поданням фальшивого/виправленого закордонного паспорту (а. с. 78-88).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що турагенством порушено свої зобов'язання щодо надання туристичних послуг, що є підставою для стягнення на користь позивача майнової та моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із того, що турагенством не надано туристичні послуги з вини осіб, в інтересах яких укладено договір у зв'язку із чим відсутні підстави для відшкодування збитків (матеріальної шкоди) позивачу. Вимога про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від основної.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про туризм»за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, турагент) за встановлену договором плату зобов'язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста) комплексу туристичних послуг (туристичний продукт). До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом та не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК Українипорушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про туризм» порушеннями законодавства в галузі туризму є порушення умов договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про туризм»встановлено, що суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов'язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб'єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини.

Отже, майнову відповідальність несе суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику завдано збитків.

З огляду на зазначені положення законодавства, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України належним чином не з'ясували, які правовідносини виникли між сторонами та які правові норми підлягають застосуванню до них, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи не встановили, зокрема, не взяли до уваги та не спростували доводи позивача про те, що тур до Словаччини він не замовляв, й не перевірили, якими доказами підтверджується замовлення саме цього туру, ураховуючи те, що у договорі-дорученні не вказано жодних обставин щодо замовленого турпакету, а договору на туристичне обслуговування між сторонами укладено не було.

Також, поза увагою судів залишилося те, що відповідач посилався на виконання ним послуг щодо замовлення туру на чотирьох осіб, двом із яких було відмовлено у наданні візи через подання підроблених документів, при цьому не вказав жодних доказів, що такі особи надавали доручення або довіреність позивачу на замовлення туру на їх ім'я.

Загальними положеннями, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 316 ЦПК України, визначено вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак