провадження № 2/760/79/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2016 року м. Київ
Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,
за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,
за участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття арешту, ухвалив таке рішення.
Позиції осіб, які беруть участь у справі:
Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 24.11.2004.
На підставі вищезазначеного, 26.01.2006 Першою київською нотаріальною конторою було внесено запис за № 2820414 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешт вищезазначеної квартири, яка належала їй на законних підставах.
Позивач стверджувала, що накладення арешту на вищезазначену квартиру та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було незаконними з таких підстав.
Відповідно до вироку Солом'янського районного суду м. Києва від 29.11.2010 у кримінальній справі № 1-6/2010 було встановлено, що майно потерпілої ОСОБА_5, а саме квартира АДРЕСА_1, вибула з її володіння внаслідок вчинення шахрайських дій засуджених.
Суд встановив, що засуджені за попередньою змовою, шляхом зловживання довірою потерпілої ОСОБА_5, яка була власником квартири АДРЕСА_1, без її відома, скориставшись стражданням потерпілої на психічні захворювання, фіктивно та незаконно уклали 21.08.2004 року договір купівлі - продажу цієї квартири.
Крім цього, було встановлено, що ОСОБА_6 не купував квартиру у потерпілої ОСОБА_5, а ОСОБА_6 купив квартиру у ОСОБА_7
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинуваченими (підсудними) та потерпілими по даній справі визнані не були.
Позивач стверджувала, що за договором купівлі - продажу квартири від 24.11.2004, вона передала визначену договором суму грошових коштів саме ОСОБА_6
Досудовим слідством та судом не було встановлено факту передання ОСОБА_6 грошових коштів, які він отримав від неї обвинуваченим (підсудним).
ОСОБА_2 просила суд звернути увагу, що вона обвинуваченою (підсудною) та потерпілою у кримінальній справі не була. Виїмку документів щодо набуття нею права власності на квартиру проведено не було.
Таким чином, стверджувала, що на момент укладення договору купівлі - продажу квартири від 24.11.2004 та державної реєстрації права власності за нею, вищезазначена квартира не була визнана предметом вчинення злочину та під арештом не перебувала.
Отже, ОСОБА_6 мав право відчужувати квартиру, а тому витребування квартири із володіння позивача потерпілою ОСОБА_5, її представниками або спадкоємцями за правилами віндикації неможливе.
Враховуючи вищезазначені обставини в сукупності позивач стверджувала, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обмежує її законні права як власника квартири та утворює перешкоди у здійсненні нею права розпоряджатися належним майном, а тому звернулася до суду за захистом свого порушеного права.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.
Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК «у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи».
Враховуючи ці обставини та зважаючи на думку представника позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд
Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 24.11.2004, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потоцькою І. М. (а.с. 6-7, Т. 1.).
30.11.2004 зазначена квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (а.с. 9 Т.1).
У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 з 27.07.2006 (а.с. 170, Т.1.).
Відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13.05.2005 у цивільній справі № 2-1222-1/05 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа: Відділ паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні власністю та зняття з реєстраційного обліку було задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано відділ паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 99-100, Т.1.).
Відповідно до постанови слідчого в особливо важливих справах СУ ГУМВС України в м. Києві Коби М. М. «Про накладення заборони відчуження на нерухоме майно» від 24.01.2006 було накладено заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, заборону реєстрацію будь-яких угод із даною квартирою та видачу будь-яких документів для відчуження вказаної квартири (а.с. 13, Т. 1.).
Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 29.11.2010 у кримінальній справі № 1-6/2010 було встановлено, що в результаті дій членів організованої злочинної групи, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, шляхом зловживання довірою потерпілої ОСОБА_5, яка була власником квартири АДРЕСА_1, без її відома, скориставшись тим, що остання страждає психічним захворюванням, 21.08.2004 незаконно уклали фіктивний договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири (а.с. 15-94, Т. 1.).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 56747807 від 06.04.2016 арешт на квартиру АДРЕСА_1 не знятий (а.с. 46 Т. 2).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з таких підстав.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Згідно з статтю 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК).

Суд встановив, що позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2004, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потоцькою І. М. 24.11.2004.

Отже, ОСОБА_2, як власник майна, може вимагати захисту права власності.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27.08.1976 роз'яснив, що «вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту (пункт 4).

Крім цього, Верховний Суд України у своїй постанові від 15.05.2013 у цивільній справі № 6-26цс13 дійшов правової позиції, відповідно до якої вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Відповідно до статті 391 ЦК «власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Зазначений речовий спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, полягає у вимозі усунення перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.

З матеріалів справи випливає, що 24.01.2006 слідчий, розглянувши матеріали кримінальної справи № 18-00247, виніс постанову, відповідно до якої наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1, заборонив реєстрацію будь-яких угод із даною квартирою та заборонив видачу будь-яких документів для відчуження вказаної квартири.

29.11.2010 Солом'янський районний суд м. Києва ухвалив вирок у кримінальній справі № 1-6/2010, з якого випливає, що ОСОБА_2 не була підозрюваною або обвинуваченою у кримінальній справі № 1-6/10.

Суд на підставі Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 56747807 від 06.04.2016 встановив, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 не знятий.

Враховуючи вищезазначені обставини в сукупності, суд констатує, що дія арешту на вказану квартиру та внесення відомостей про його обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, порушує права позивача, як власника.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Керуючись статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), статтями 319, 321, 391 ЦК, статтями 1, 4-11, 18, 33, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 224-226, 360-7 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття арешту - задовольнити повністю.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 накладений постановою Спеціалізованого слідчого відділу СУ ГУМВС України в м. Києві від 24 січня 2006 року «Про накладення заборони відчуження на нерухоме майно» у кримінальній справі № 18-00247.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь ОСОБА_2 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 копійок) судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко