Провадження № 2/760/2399/16
Справа № 760/1306/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва
в складі головуючого судді - Букіної О.М.
при секретарі - Січкар Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, -
22.01.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 102270,00 грн., витрати пов'язані з проведенням оцінки матеріальних збитків в розмірі 1085,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір в розмірі 1083,55 грн.
Свої вимоги мотивує тим, що 27.10.2015 року на автодорозі Київ-Ковель 31+850 м. в смт. Ворзиль Київської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «GEELY JL 7162», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля марки «BMW 120 D», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1, внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень.
Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 08.12.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 27.10.2015 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.
Позивач посилається, що згідно Звіту про оцінку матеріального збитку після ДТП № 91/15 від 21.11.2015 року, матеріальний збиток, завданий власниці автомобіля «BMW 120 D», д.н.з. НОМЕР_2, внаслідок ДТП, яка сталася 27.10.2015 року становить 152270,35 грн.
Крім того, позивач просила стягнути з відповідача витрати пов'язані з проведенням оцінки матеріальних збитків, в т.ч і по відправленню телеграми в розмірі 1085,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір в розмірі 1083,55 грн.
Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату та час слухання справи, про причини неявки суд до відома не поставив.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Згідно ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.
Судом встановлено, що 27.10.2015 року о 15 год. 30 хв. на автодорозі Київ-Ковель 31+850 м. в смт. Ворзиль Київської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «GEELY JL 7162», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля марки «BMW 120 D», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1, внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень (а.с.12).
Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 08.12.2015 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 27.10.2015 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с.7).
Згідно з постановою Ірпінського міського суду Київської області від 08.12.2015 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм - ОСОБА_2 п. 10.1 Правил дорожнього руху України.
Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина ОСОБА_2 встановлена та в порядку ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.
Відповідно до п.22.1. ст. 22 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
Згідно Звіту з оцінки матеріального збитку після ДТП № 91/15 від 21.11.2015 року, матеріальний збиток, завданий власниці автомобіля «BMW 120 D», д.н.з. НОМЕР_2, внаслідок ДТП, яка сталася 27.10.2015 року становить 152 270,35 грн. (а.с.15-20).
Відповідно до ст. 29 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховою компанією у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до п.6 Постанови ПВСС України за №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно положень ст.ст. 1187, 1188 Цивільного кодексу України, шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до п.16 Постанови "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" передбачено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови).
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Разом з тим, відповідно до п.12.1. ст. 12 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Разом з тим, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і лімітом страхового відшкодування, що становить 102270,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було понесено витрати в розмірі 650,00 грн. за проведення звіту по визначенню матеріального збитку за № 91/15 від 21.11.2015 року.
З огляду на викладене, суд вважає, що дані витрати підлягають стягненню з відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать:
1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення;
2) витрати на правову допомогу;
3) витрати, пов'язані із залученням перекладачів, проведенням судових експертиз.
Таким чином, до витрат пов'язаних з розглядом справи не відносяться витрати пов'язані з направленням телеграми відповідачу. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення витрат по направленню телеграми в розмірі 435, 03 грн.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Відповідно до положення Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», вбачається, що витрати пов'язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи не можуть перевищувати 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за сукупність дій, необхідних для розгляду справи.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», розмір мінімальної заробітної плати становить з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень.
Встановлено, що позивачем 22.01.2016 року було сплачено 5000,00 грн. на правову допомогу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 002.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 22.01.2016 року.
Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за 2016 рік, який з 01.01.2016 року становив - 1378,00 грн., з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 689,00 грн. (1378 / 2 = 689,00 грн.), тобто за складання позовної заяви.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають задоволенню в розмірі 689, 00 грн.
Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1029, 20 грн.
На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 22, 1166, 1188, 1194 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-61, 88, 169, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 102 870, 00 грн.
В іншій частині позовних вимог, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1029, 20 грн., витрати на правову допомогу у розмір 689,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після з моменту проголошення рішення.
Суддя: