Номер провадження: 22-ц/785/277/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» - «Про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невидачі трудової книжки, зобовязання видати новий наказ про звільнення, видати трудову книжку з записом про звільнення днем видачі трудової книжки», за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року -

ВСТАНОВИЛА:

12.03.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були неодноразово уточненні, по якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 7 500 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.06.2013 року по 21.09.2015 року в розмірі 43 983,06 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., зобовязати відповідача видати новий наказ про звільнення і оформлену відповідно до чинного законодавства трудову книжку з записом про звільнення в день її видачі.

Позивач посилалась на те, що з 22.08.2006 року вона була прийнята до ТОВ «Титан» на посаду продавця. У 2007 році на вимогу керівництва ТОВ «Титан» вона була зареєстрована субєктом підприємницької діяльності, але фактично продовжувала працювати продавцем в магазині, розташованому на території ТОВ «Титан». З листа територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 21.07.2013 року її стало відомо, що наказом № 139 від 21.02.2007 року вона була звільнена з роботи відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але заяви про звільнення вона не писала, з наказом про звільнення ознайомлена не була, тобто її було незаконно звільнено та не проведено повного розрахунку. З січня 2013 року по травень 2013 року її не виплачувалась заробітна плата в розмірі 1 500 грн. на місяць , яку обіцяли виплачувати в 2013 році, у звязку з чим відповідач заборгував 7 500 грн. Також, їй не була видана трудова книжка. 13.09.2013 року позивач отримала лист керівництва товариства з запрошенням на підприємство для отримання трудової книжки, але охорона не допустила її на територію, в звязку з чим вона звернулася до керівництва товариства із заявою, в якій просила надіслати трудову книжку поштовим відправленням на її адресу, але трудова книжка не надіслана. Вказані обставини заподіяли позивачу моральні страждання.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представники відповідача позов не визнали, заперечували проти його задоволення, пояснивши, що позивач ОСОБА_2 дійсно була прийнята на роботу продавцем до ТОВ «Титан» 22.08.2006 року. 21.02.2007 року ОСОБА_2 була звільнена за власним бажанням, після чого зареєструвалася субєктом підприємницької діяльності фізичною особою-під-приємцем, якою і займалася в подальшому, приймаючи на реалізацію продукцію ТОВ «Титан», тобто після припинення трудових відносин, вона знаходилась в цивільно правових відносинах з ТОВ «Титан». У звязку з чим вважають позовні вимоги безпідставними.

Крім того, представники відповідача пояснили, що на їх думку, подача вказаного цивільного позову, а також написання ОСОБА_2 численних скарг до різних контролюючих органів, повязана з тим, що в травні 2013 року вона була звинувачена в крадіжці коштів ТОВ «Титан» в розмірі більш 200 000 грн. Одночасно, представники відповідача зазначили, що після припинення трудових відносин в лютому 2007 року позивач не зверталася для отримання трудової книжки, а після її звернення в 2013 році, враховуючи ситуацію, що склалася у звязку з її переслідуванням у кримінальному процесі, вони з метою запобігання небезпеки втрати трудової книжки під час пересилання, а також провокацій з її боку, пропонували їй особисто отримати трудову книжку, яку до цього часу не отримала.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 27.11.2015 року позов частково задоволений, стягнуто з ТОВ «Титан» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки з 24.09.2013 року по 27.11.2015 року в сумі 11 031,06 грн., зобовязано ТОВ «Титан» видати наказ про визнання днем звільнення ОСОБА_2 день видачі трудової книжки та внести відповідний запис до трудової книжки, стягнуто з ТОВ «Титан» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн., в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

04.12.2015 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування районним судом обставин по справі.

10.12.2015 року ТОВ «Титан» подали апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просять рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування районним судом обставин по справі, а також на невідповідність висновків районного суду дійсним обставинам по справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Титан» підлягає задоволенню, а апеляційна ОСОБА_2 частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає частково.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 районний суд виходив із доведеності порушеного права позивача з вини відповідача на отримання трудової книжки після її звільнення за власним бажанням.

З таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права..

Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно записів в трудовій книжці серії АФ № 670307, виписаної ТОВ «Титан» 22.08.2006 року, оригінал якої був оглянутий судом першої інстанції, а також витягів з наказів, позивачка прийнята на роботу продавцем до ТОВ «Титан» з 22.08.2006 року наказом № 89/1 від 22.08.2006 року.

21 лютого 2007 року наказом № 139 від 21.02.2007 року позивача звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Наведене підтверджується відомостями, наданими ПФУ в Кілійському районі.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_2, наданих ТОВ «Титан» до управління ПФУ в Кілійському районі, в 2006 році їй виплачена заробітна плата за серпень, вересень, жовтень , листопад та грудень місяці 2006 року , нараховані та сплачені страхові внески, а згідно відомостей за 2007 рік їй була виплачена заробітна плата за січень в сумі 400,00 грн., за лютий в сумі 446,04 грн., з яких сплачені страхові внески. В подальшому заробітна плата ОСОБА_2 не нараховувалась та не сплачувалась.

Також, судом першої інстанції встановлено, що з 22.02.2007 року ОСОБА_2 зареєстровано субєктом підприємницької діяльності, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії В02 № 395568.

Дана обставина підтверджується надами до матеріалів справи індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма СПД), які надавались до управління ПФУ в Кілійському районі особисто страхувальником ОСОБА_2 та 1 квітня 2007 року вона сплачує страхові внески за ставкою єдиного податку. У подальшому ОСОБА_2 надавала відомості про застраховану особу протягом 2008, 2009 ,2010 2011, 2012 років, що вона отримувала дохід здійснюючи підприємницьку діяльність та сплачувала страхові внески шляхом сплати єдиного податку.

Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суд від 16 липня 2015 року, не встановлено документального підтвердження нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_2 в період з 01.01.2010 року по 31.05.2013 року та відповідно нарахування, утримання та перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб, та з цих підстав зроблено висновок про необґрунтованість податкового повідомлення-рішення, яким було збільшено суму грошових зобовязань ТОВ «Титан» з податку на доходи фізичних осіб.

Факт припинення трудових правовідносин ОСОБА_2 з ТОВ «Титан» в лютому 2007 році та здійснення з нею повного розрахунку також був встановлений Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області в результаті перевірки скарги ОСОБА_2, про що зазначено в листі інспекції від 17 жовтня 2013 року.

Отже, з лютого 2007 року позивач не перебувала в трудових правовідносинах з ТОВ «Титан», а згідно наданому апеляційному суду представником ТОВ «Титан» договору від 19 серпня 2010 року товариство уклало з ОСОБА_2 договір про надання послуг реалізації товару. Предметом цього договору було реалізація ОСОБА_2, як ФОП, товарів, які надає ТОВ «Титан».

У травні 2013 року відповідач ініціював перед правоохоронними органами питання про притягнення позивачки до кримінальної відповідальності за заволодіння майном підприємства в сумі 210576 грн. та постановою прокурора Кілійського району Одеської області від 30 грудня 2013 року кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п.8 ч.2 ст. 40, п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

У подальшому, листом, за вих. № 1252 від 05.09.2013 року, керівництво ТОВ «Титан» повідомило позивача про знаходження на підприємстві її трудової книжки та про необхідність зявитися для її отримання.

Листом від 17 вересня 2013 року, яке було отримано ТОВ «Титан» 24 вересня 2103 року, ОСОБА_2 повідомила відповідача про те, що 16 вересня 2013 року вона прибула до підприємства, однак охорона не впустила її на територію підприємства, в результаті чого не змогла отримати трудову книжку.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, до районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення чи з дня видачі трудової книжки. Дана норма містить вичерпний перелік обставин, з настанням яких починається перебіг зазначеного строку.

Із матеріалів справи вбачається, що звільнення позивачки з роботи відбулося 21 лютого 2007 року. У подальшому позивачка не перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем та не зверталась із відповідною вимогою про отримання трудової книжки, тому в цій частині висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають матеріалами справи.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_2 районний суд посилався на положення КЗпП України та Постанову Кабінету України № 301 від 27 квітня 1993 року.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно п. 4.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки» із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 131 від 02.03.94 р., № 514 від 16.05.2001 р. № 955 від 25.12.2013 р.: власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь вас вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п. 2.10 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі і день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Однак, застосовуючи зазначені норми матеріального права, як підставу часткового задоволення позову, районний суд не урахував конкретних обставин даної справи.

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про поновлення трудових прав (отримання трудової книжки) 12 березня 2014 року, тобто з пропуском, встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

На дану обставину суд першої інстанції увагу не звернув, адже у кожному випадку суд зобовязаний перевірити та обговорити причини пропуску строків, а також навести у справі мотиви, з яких він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Суд першої інстанції не врахував що, зазначення в рішенні суду зобовязати відповідача видати наказ про визнання днем звільнення ОСОБА_2 дня видачі трудової книжки та внесення відповідного запису до трудової книжки, є підставою для нарахування заробітної плати за весь цей період та протирічить обєктивно встановленому судом факту звільнення позивача за власним бажанням 21 лютого 2007 року.

Отже, відсутність трудових правовідносин позивачки з ТОВ «Титан» протягом більш семи років на час її звернення до суду не надавало суду першої інстанції зробити висновок про наявність вимішеного прогулу позивачки, починаючи з 24 вересня 2013 року.

Також, суд першої інстанції не врахував, що позивач фактично не оспорює факт її звільнення відповідачем за власним бажанням 21 лютого 2007 року.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 вересня 2013 року по 27 листопада 2015 року, суд не мотивував у рішенні свій висновок про наявність підстав для проведення цього стягнення за період, що перевищує один рік. При цьому суд не врахував, що з дня звільнення позивачки за власним бажанням 21 лютого 2007 року по день звернення до суду, сплинуло більш ніж сім років.

Судом першої інстанції не враховано, що законодавцем затримка видачі трудової книжки повязується з виною роботодавця, однак позивачем дана обставина належним чином не доведена, а судом дана вимога закону залишена без уваги.

Також законодавець повязує затримку у видачі трудової книжки з неможливістю працівнику працевлаштуватись. Судом же встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач з 22 лютого 2007 року зареєстрована субєктом підприємницької діяльності, а згідно повідомлення Кілійського районного центра занятості від 10.06.2013 року, ОСОБА_3 до центру зайнятості не зверталася.

Оскільки в разі пропуску тримісячного строку звернення до суду у справі про затримку у видачі трудової книжки в позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не подала доказів того, що вона пропустила строк звернення до суду з позовом про поновлення порушеного права з поважних причин.

Одночасно колегія суддів приймає до уваги, надані апеляційному суду докази відправки позивачу поштою трудової книжки.

Оскільки колегія суддів дійшло до висновку про безпідставності позовних вимог ОСОБА_2 щодо порушення її трудових прав, повязаних із затримкою видачі трудової книжки, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Отже, приймаючи до уваги вищенаведене, рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» - задовольнити повністю.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

02.03.2016 року м. Одеса