Номер справи 623/786/16-ц
Номер провадження 2/623/495/2016
07 червня 2016 року м. Ізюм
Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бутенка В.М.
при секретарі судового засідання Костенко В.В.
судового розпорядника ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюм справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням по проспекту Незалежності (Леніна)АДРЕСА_1 (а.с.3-4).
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує свої вимоги і просить суд позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явилася без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлялася, заперечень на позов та заяв про розгляд справи за її відсутності не надійшло.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України.
Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.
За змістом частини 4 і 5 статті 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X, із наступними змінами (далі ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору дарування від 8 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим № 1-808, та зареєстрованого в КП «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» у реєстрову книгу № 5 номер запису № 145 від 19.05.1997, позивачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належить квартира по проспекту Леніна (Незалежності)АДРЕСА_1. В цій квартирі з 27.05.1997 була зареєстрована відповідач ОСОБА_3 як дружина власника квартири, шлюб між сторонами розірвано 1 квітня 2014 року. Відповідач у квартирі не проживає та не користується жилим приміщенням з початку 2014 року по цей час, постійно проживає в іншому житлі (а.с. 5-12).
Вказані факти відповідачкою не оспорювалися.
Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі змістом вказаних норм право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.
Таким чином судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому приміщенні по проспекту Незалежності (Леніна)АДРЕСА_1 без поважних причин з 2014 року, тому що постійно проживає в іншому жилому приміщенні.
Відповідач порушує права позивача тим, що не знялася з реєстрації як особа, яка не проживає і не користується приміщеннями квартири без поважних причин.
Зокрема судом встановлено, що відповідач втратила в установленому порядку право користування вказаним приміщенням квартири у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між нею і власником житла або законом.
Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Судові витрати суд залишає за позивачем.
Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, втративши право користування житловим приміщенням по проспекту Незалежності (Леніна)АДРЕСА_1.
Судові витрати 551 грн 20 коп. залишити за ОСОБА_2.
Рішення може бути оскаржене позивачем в строк 10 днів з дня отримання копії рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області.

Заочне рішення може бути переглянуте Ізюмським міськрайонний судом Харківської області, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку в строк 10 днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області.

Головуючий: суддя В.М. Бутенко