Справа № 159/100/16-ц
Провадження № 2/159/240/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Миронюка М.Г.,

з участю секретаря Посполітак Г.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ ТРАНС» до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «БМ ТРАНС» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу.

Свою вимогу позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 працював водієм автотранспортних засобів з обов'язками експедитора в ТОВ «БМ ТРАНС».

ОСОБА_3 був прийнятий на роботу згідно наказу про прийняття № 46-к від 20.08.2015 р. на посаду водія автотранспортних засобів з виконанням обов'язків експедитора та звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України згідно наказу про припинення трудового договору (контракту) № 60 від 12.10.2015 року.

На підставі замовлення на перевезення від ТзОВ «Юхані» відповідач виконував автомобільний рейс за маршрутом: с. Красилівка, Київська обл. (Україна) - м. Гамбург (Німеччина).

Вантаж був прийнятий відповідачем до перевезення без будь-яких зауважень щодо його розміщення, якості упакування, кількості, тощо. Отже, при завантаженні вантаж був правильно розміщений та належно упакований.

При відкритті транспортного засобу по факту прибуття вантажу 02.10.2015 р. було виявлено пошкодження вантажу, а саме: кришки 2 (двох) бочок відкриті, 10 (десять) бочок погнуті, 1 (одна) бочка пошкоджена, що призвело до втрати рідини (меду).

Власник вантажу звернувся до позивача з претензією на суму 36 484,28 грн. на підставі п. 5.2 Договору перевезення вантажу №373 від 18.09.2015 р., Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956р., Статуту автомобільного транспорту України та чинного законодавства України.

Пошкодження вантажу підтверджується вказаними примітками у міжнародно-транспортній накладній СМК №163433 від 21.09.2015 р. зробленими за участю відповідача (про що свідчить його підпис на СМК), актом експертизи № В-701 від 23.09.2015 р. проведеної Волинською Торгово-промисловою палатою та листом претензією ТОВ «Юхані» з її документальним підтвердженням.

09.12.2015 р. позивач сплатив заявлену суму претензії на рахунок ТОВ «Юхані» (платіжне доручення № 21800 від 09.12.2015 р. з відміткою банку).

При прийомі на роботу в ТОВ «БМ ТРАНС», кожен водій автотранспортних засобів з обов'язками експедитора підписує договір про повну матеріальну відповідальність, згідно якого він бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей. З відповідачем укладено договір про повну матеріальної відповідальність № б/н від 20.08.2015 р., дії даного договору розповсюджуються на весь термін роботи працівника.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України , підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, звідси, у відповідності до ст. 509 ЦК України, виникнення зобов'язання у Відповідача по відшкодуванню шкоди (завданих збитків) ТОВ «БМ ТРАНС» та, відповідно, обов'язку Відповідача зі сплати грошових коштів, у розмірі завданої шкоди (збитків).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно до ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до положень п.1 ст. 1191 ЦК України, особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги регресу до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок покладених на них трудових обов'язків. Крім того, відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату ВЦСПС від 28 грудня 1977 року № 477/24.

Оскільки робота експедитора по перевезенню вантажів, яку згідно наказу від 20.08.2015 року виконував Відповідач, внесена до зазначеного вище Переліку, то укладений між Позивачем та Відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність має юридичну силу та є підставою для повної матеріальної відповідальності працівника перед роботодавцем за завдані збитки відповідно до ст. 134 КЗпП України.

Позивач просить стягнути з відповідача - гр. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ід. номер НОМЕР_1, адреса: Волинська обл., 45001, АДРЕСА_1) на користь ТОВ«БМ ТРАНС» (, адреса: 03148, м. Київ, вул. Жмеринська, 26) суму матеріальної шкоди (збитків), завдано Позивачеві внаслідок пошкодження вантажу у розмірі 36 484,28 грн..

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала повність, просила позов задовольнити, уточнила, що підставою для відшкодування заподіяної підприємству шкоди є норми цивільного права.

Представник відповідача ОСОБА_2 вважає, що сторона позивача не надала належних доказів, які б свідчили, що шкода заподіяна з вини ОСОБА_3, і оскільки між сторонами існували трудові правовідносини, а представник позивача в судовому засіданні уточнила підставу для відшкодування завданих збитків покликаючись на норми цивільного права, то в позові позивачу слід відмовити .

Суд заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази приходить до висновку, що у позові товариства з обмеженою відповідальністю «БМ ТРАНС» до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу слід відмовити.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 був прийнятий на роботу згідно наказу про прийняття № 46-к від 20.08.2015 р. на посаду водія автотранспортних засобів та звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України згідно наказу про припинення трудового договору (контракту) № 60 від 12.10.2015 р.

На підставі замовлення на перевезення від ТОВ «Юхані» відповідач виконував автомобільний рейс за маршрутом: с. Красилівка, Київська обл. (Україна) - м. Гамбург (Німеччина) , але змушений був з РП повернутися на Україну, а вантаж до кінцевого пункту доставляв інший водій.

Дана обставина підтверджується подорожнім листом та посвідченням на відрядження № 671, з яких вбачається, що 1 жовтня 2015 року ОСОБА_3 прибув в м. Київ , а груз в м. Гамбург був доставлений 02.10.2016 року.

При відкритті транспортного засобу по факту прибуття вантажу 02.10.2015 р. було виявлено пошкодження вантажу, а саме: кришки 2 (двох) бочок відкриті, 10 (десять) бочок погнуті, 1 (одна) бочка пошкоджена, що призвело до втрати рідини (меду).

Власник вантажу звернувся до позивача з претензією на суму 36 484,28 грн. на підставі п. 5.2 Договору перевезення вантажу №373 від 18.09.2015 р., Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 р., Статуту автомобільного транспорту України та чинного законодавства України.

Пошкодження вантажу підтверджується вказаними примітками у міжнародно-транспортній накладній СМК №163433 від 21.09.2015 р. зробленими за участю відповідача (про що свідчить його підпис на СМК), актом експертизи № В-701 від 23.09.2015 р. проведеної Волинською Торгово-промисловою палатою та листом -претензією ТОВ «Юхані» з її документальним підтвердженням.

09.12.2015 р. позивач сплатив заявлену суму претензії на рахунок ТОВ «Юхані» (платіжне доручення № 21800 від 09.12.2015 р. з відміткою банку).

Отже, з досліджених в судовому засіданні вбачається , що між сторонами існували трудові правовідносини, що стверджується наказом про прийняття ОСОБА_3 на роботу № 46-к від 20.08.2015 р. на посаду водія автотранспортних засобів, подорожнім листом та посвідченням на відрядження № 671, які позивач видав відповідачу, і тому в цьому випадку правовідносини сторін регулюються главою IХ КЗпПУкраїни.

Згідно ст. 130 ч.1 КЗ п П України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

Згідно ст. 130 ч. 2 КЗ п П України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду лише в межах і порядку, передбачених законодавством і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними, протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність працівника, як правило обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно ст. 130 ч. 4 КЗпП України на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо господарського риску, а також за неодержані підприємством, установою, організацією прибутку і за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

З пояснення ОСОБА_3 вбачається, що в ході перевезення вантажу ще на території України з метою уникнення ДТП в наслідок різкого гальмування транспортного засобу було пошкоджено одну бочку та розлито мед.

Дана обставина підтверджується актом експертизи № В 701 і доводи відповідача в цій частині позивачем не спростовані.

Тому суд вважає, що ОСОБА_3 в даному випадку, перебував у стані крайньої необхідності і в цьому випадку не повинен нести відповідальність, оскільки своїми діями відвернув більш тяжкі наслідки, які б могли наступити в разі зіткнення транспортних засобів.

Заявляючи, як підставу для відшкодування шкоди в порядку регресу позивач покликався на норми Цивільного кодексу і в той же час як підставу для відшкодування шкоди послався но норми трудового кодексу. зокрема на ст.135-1 КЗпП України та договір про повну матеріальну відповідальність.

На думку суду одночасне застосування вищевказаних норм взаємовиключається, оскільки норми ЦК УКраїни регулюють відповідальність при цивільних правовідносинах, а норми КЗпП України регулюють відповідальність при виконанні трудових обов"язків.

Суд також прийшов до висновків, що позивач не надав доказів, які свідчили про вину відповідача у заподіяній шкоді і не спростували його доводів, що пошкодження вантажу було допущено внаслідок різкого гальмування транспортного засобу з метою уникнення дорожньо-транспортної пригоди, а тому підстав для відповідальності ОСОБА_3 на підставі ст. 1166 ЦК України немає.

Крім цього, оскільки відповідно до наказу про прийняття на роботу № 46-к від 20.08.2015 р. ОСОБА_3 був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів , то підстав для укладення такого договору у позивача не було.

Відповідно до класифікатора професій станом на 20.08.2015 року посада водія з обовязками експедитора в цьому класифікаторі відсутня.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 477/24( зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Державного комітету Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату ВЦРПС від 14.09.1981 року № 259/16 -59).. В цьому переліку посада водія відсутня, а тому укладений договір про повну матеріальну відповідальність між позивачем товариством з обмеженою відповідальністю «БМ ТРАНС» та ОСОБА_3 від 20.08.2015 року є нікчемним і не може слугувати підставою для повної матеріальної відповідальності..

За таких обставин суд прийшов до висновку, що в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ ТРАНС» до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу слід відмовити.

По справі позивачем сплачено судовий збір в сумі 1218,00 грн., який відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України при розподілі судових витрат залишається за ТзОВ «БМ ТРАНС».

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. 1166, 1187, 1191 ЦК України, ст..130, 134, 135 -1 КЗ п П України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові товариства з обмеженою відповідальністю «БМ ТРАНС» до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 04 березня 2016 року

Головуючий: ОСОБА_5