У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Бурштинської ради Івано-Франківської області, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 14 липня 2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (далі - ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № 830, згідно з яким останньому наданий кредит у розмірі 130 000 грн зі сплатою 15,5 % річних строком до 13 липня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов'язань між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за договором від 14 липня 2006 року, укладеним з ОСОБА_4

У зв'язку з порушенням позичальником виконання зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, на погашення якої судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки. Відповідачі відмовляються у добровільному порядку виселятися з квартири.

ТОВ «Кредитні ініціативи» просило виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2016 року, позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено,що 14 липня 2006 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № 830, згідно з яким останньому наданий кредит у розмірі 130 000 грн зі сплатою 15,5 % річних строком до 13 липня 2016 року.Згідно з п. 2.5 вказаного договору кредит надається позичальнику для придбання нерухомості у власність (а. с. 5, 6, т. 1).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 липня 2006 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1, придбана ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 13 липня 2006 року за кредитні кошти (а. с. 10−13, т. 1).

Згідно з заявою-анкетою позичальника на отримання кредиту та за п. 2.2.3 договору іпотеки іпотекодавець гарантував, що за адресою: квартира АДРЕСА_1 неповнолітніх осіб не зареєстровано (а. с. 8−10, т. 1).

Згідно довідки про склад сім'ї виданої КП «Житловик» від 16 липня 2015 року № 2669 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 17, т. 1)

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти у дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 народилася у 2008 році, тобто після укладення договору іпотеки 14 липня 2006 року, тому доводи відповідачів про порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» щодо надання дозволу органом опіки та піклування на укладення договору іпотеки не можуть бути взяті до уваги.

Встановлено, що рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2012 року задоволено позов ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно з умовами якого новий кредитор набув усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі і за договорами кредиту та іпотеки, укладеними з ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано керувалися ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, оскільки житло, з якого відповідачі виселяються, придбано за рахунок кредитних коштів. Також суди дійшли правильного висновку, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредиторові і таке виконання є належним.

Суди обґрунтовано задовольнили позов. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Маляренка А.В.