Єдиний унікальний номер № 243/2391/16-ц
Номер провадження № 2/243/1424/2016
І м е н е м У к р а ї н и
«26» травня 2016 року м.Словянськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого - судді Чемодурової Н.О.,
при секретарі Жмарьові П.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Словянська Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Донецької області про визнання права власності, -
23 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Першої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстраційним № 2906, він придбав у власність жилий будинок з надвірними будівлями: гараж, навіс, бесідка, вбиральня, льох, споруди, що знаходяться за адресою: м.Горлівка, вул.Стаханівська, 184. 10 квітня 2012 року він уклав з ОСОБА_2 міською радою договір оренди землі відповідно до якого йому була передана в оренду земельна ділянка площею 0,0739 га, розташована за адресою: м.Горлівка Донецької області, Центрально-Міський район, вул.Стаханівська, 184. Земельна ділянка була передана згідно з рішенням ОСОБА_2 міської ради від 30 вересня 2011 року № VI/15-15 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. В 1992-1993 році на земельній ділянці, яка знаходиться у його користуванні, він самочинно збудував прибудову і сарай-душ, які у технічному паспорті, виданому йому КП «ОСОБА_2 міське бюро технічної інвентаризації» 07 листопада 2011 року позначені літерами «аЗ» і «З».
Посилаючись на ст.376 ЦК України просить визнати за ним право власності на обєкти нерухомого майна: прибудов (літ.аЗ) площею 38,9 кв.м., сарай-душ (літ.З), розташовані за адресою: м.Горлівка Донецької області, Центрально-Міський район, вул.Стаханівська, 184.
У судове засідання позивач ОСОБА_1, будучи повідомлений належним чином про дату, час і місце судового розгляду, не зявився, суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с.72).
Місце юридичної адреси відповідача ОСОБА_2 міської ради зазначено: Донецька область, м.Горлівка, пр.Перемоги, буд.67. Під час розгляду справи, судом приймались усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляд заяви. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до м. Горлівка Донецької області, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду ОСОБА_2 міській раді, тому відповідач, про час та місце судового розгляду цієї справи, був повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України від 29 березня 2016 року та в газеті центральних органів виконавчої влади України «Урядовий Курєр» №75 від 20 квітня 2016 року ( а.с.71; 74).
Відповідно до відповіді Донецької обласної ради №0100-30 від 13 травня 2016 року на запит суду, вбачається, що ОСОБА_2 міська рада не переміщувалася, в порядку Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», нова адреса місцезнаходження та інших відомостей не надходила.
Таким чином, незважаючи на прийняті судом заходи, представник відповідача ОСОБА_2 міської області Донецької області у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 серпня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Першої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстраційним № 2906, ОСОБА_1 придбав у власність жилий будинок з надвірними будівлями: гараж, навіс, бесідка, вбиральня, льох, споруди, що знаходяться за адресою: м.Горлівка, вул.Стаханівська, 184 (а.с.3-4).
Як вбачається з технічного паспорту, виданого КП «ОСОБА_2 міське бюро технічної інвентаризації» 07 листопада 2011 року, самочинно збудовані прибудова та сарай-душ, позначені літерами «аЗ» і «З» (а.с.5-9).
Згідно з договором оренди землі від 10 квітня 2012 року ОСОБА_2 міська рада передала ОСОБА_1 в оренду, на строк сорок років, земельну ділянку площею 0,0739 га, яка розташована за адресою: м.Горлівка Донецької області, Центрально-Міський район, вул.Стаханівська, 184 (а.с.10-19).
Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості садибного (індивідуального) житлового будинку №184, що знаходиться за адресою: Донецька область, м.Горлівка, вул.Стаханівська, станом на 16 січня 2016 року ринкова вартість майна складає 35 000 грн. (а.с.19-46).
10 квітня 2012 року між ОСОБА_2 міською радою Договір оренди землі, що розташована за адресою: вул.Стаханівська, 184 в Центрально-Міському районі, м.Горлівка Донецької області, як орендодавцем та ОСОБА_1, як орендарем, був укладений договір оренди землі (далі - Договір). Відповідно до умов Договору Орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельні ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: вул. Стаханівська, 184 в Центрально-Міському районі м.Горлівка Донецької області, розміром 0,0739 га (а.с. 10-14). Договір зареєстрований у відділі Держземагентства м. Горлівка Донецької області 07.12.2012 року.
Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року підсудність цивільних справ місцевих судів м. Горлівка Донецької області визначена за Словянським міськрайонний судом Донецької області. В даному випадку спірне майно розташоване на тимчасово окупованій території, яка на даний час не підконтрольна Україні, а саме в м. Горлівка Донецької області.
Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 22 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування», які діяли до 12 березня 2011 року, забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво об'єктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.
Відповідно до частин 4, 5 ст. 26 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», який набув чинності з 12 березня 2011 року, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Такий же порядок проектування та будівництва об'єктів був передбачений і Законом України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій», який діяв до 12 березня 2011 року.
Відповідно до ст. 29 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій», який діяв до 12 березня 2011 року, для здійснення будівельних робіт замовник повинен отримати в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю дозвіл на виконання будівельних робіт - документ, що засвідчує право замовника та підрядника на виконання підготовчих (якщо підготовчі роботи не були виконані раніше відповідно до дозволу на виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд. У разі якщо право на будівництво об'єкта містобудування передано іншому замовнику або змінено будівельну організацію (генпідрядника), дозвіл на виконання будівельних робіт підлягає перереєстрації. Перереєстрація дозволу на виконання будівельних робіт здійснюється у порядку отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом.
Майже такий же порядок виконання будівельних робіт передбачений і діючим з 12 березня 2011 року Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно ст. 34 якого замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України; 2) реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності; 3) видачі замовнику відповідною інспекцією державного архітектурно- будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).
Відповідно до частини 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Проте, в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право позивача на земельну ділянку, на якій розташовані обєкти самочинного будівництва на період їх побудови, так як дані обєкти були збудовані у 1992-1993 роках, а договір оренди земля укладено в 2012 році.
Розділом другим ЦК УРСР в редакції 1963 року було передбачене регулювання відносин щодо володіння, користування та розпорядженням майном.
Громадяни які збудували жилі будинки, господарські і побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту не набувають права власності на самочинне будівництво, а мають право володіти та користуватися цими будівлями і не вправі розпоряджатися ними.
Нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року питання визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку не врегульовано.
Відповідно до Інформаційного листа від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, порядок оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та в листі Державного комітету з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється:
оформлення свідоцтва на право власності на обєкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями державними приймальними або державними технічними;
по обєктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.
Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які не було отримано правовстановлюючі документи.
За умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним.
Однак, позивачем не додано до матеріалів будь-яких доказів на підтвердження наявності в нього в 1992-1993 року акту відведення земельної ділянки під забудову за адресою: вул. Стаханівська, 184 в Центрально-Міському районі м.Горлівка Донецької області. Крім того, як вбачається з Інформаційної довідки реєстру речових прав на нерухоме майно №59614484 від 23 травня 2016 року, ОСОБА_1 взагалі є власником будинку №226 по вул. Стаханівській в м.Горлівка Донецької області (а.с.93). Доказів зміни нумерації будинків по вул. Стаханівській позивачем суду також не надано.
Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності із ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.
Однак, в порушення зазначених вимог позивачем не надано доказів того, що відповідачем взагалі порушувалось її право як власника.
Крім того, як зазначено в листі Юридичного управління Донецької обласної державної адміністрації № 08/133 від 06 травня 2016 року, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Указом Президента України від 14 листопада 2014 № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» Кабінету Міністрів України доручено у тижневий строк ужити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації; переведення державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з окремих територій у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях на роботу в іншу місцевість.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей.
Пунктом 3 цієї постанови Кабінету Міністрів України міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям доручено до 1 грудня 2014 року забезпечити переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.
Тимчасовим порядком встановлено, що переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня, у разі переміщення органу місцевого самоврядування за рішенням відповідної місцевої ради.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р (із змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а також перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Місто Горлівка включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Облдержадміністрація відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» є місцевим органом виконавчої влади, якому статтею 35 цього ж Закону та статтею 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» заборонено втручатись у діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування під час здійснення ними повноважень, що віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених цим Законом, у районі проведення антитерористичної операції можуть утворюватися військово-цивільні адміністрації. Військово-цивільні адміністрації населених пунктів - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження сільських, селищних, міських рад, районних у містах рад, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах рад та голів та інші повноваження, визначені цим Законом.
Військово-цивільні адміністрації - це тимчасові державні органи у селах, селищах, містах, районах та областях, що діють у складі Антитерористичного центру при Службі безпеки України і призначені для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення безпеки і нормалізації життєдіяльності населення, правопорядку, участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам, недопущення гуманітарної катастрофи в районі проведення антитерористичної операції.
Військово-цивільна адміністрація м. Горлівки не утворювалась.
Указом Президента України від 05.03.2015 № 123/2015 «Про утворення військово-цивільних адміністрацій» утворено Донецьку обласну військово-цивільну адміністрацію. У зв'язку із її утворенням, Донецька обласна державна адміністрація набула статусу Донецької обласної військово-цивільної адміністрації, а її голова - статусу керівника цієї військово-цивільної адміністрації.
Однак, обласна військово-цивільна адміністрація поряд із здійсненням повноважень місцевої державної адміністрації на території області здійснює лише деякі із повноважень, що віднесені до повноважень обласної ради, вичерпний перелік яких затверджений пунктом 3 статті 4 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації».
Згідно із статтями 1, 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обласні ради представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (а.с.89-91, 95).
З огляду на викладене, підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачем не дотриманий досудовий порядок визнання права власності на обєкти нерухомості та не надано доказів того, що взагалі його права власника є порушеними.
Понесені ОСОБА_1 судові витрати компенсації не підлягають у звязку з відмовою судом в задоволенні його позову.
Керуючись ст.ст. 331, 375, 376 ЦК України (в редакції 2004 року), ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 3, 10, 11, 60, 202, 212-215 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Донецької області про визнання права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30 травня 2016 року.

Суддя Н.О. Чемодурова