АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7926/2016 Головуючий в 1-й інстанції - Даниленко В.В.
Доповідач - Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Крижанівської Г.В., Немировської О.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним ,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що 15 квітня 2014 року він передав у борг відповідачу 60 000 доларів США, на підтвердження чого вона написала власноручно розписку, в якій зобов»язувалася повернути борг до 20 квітня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач не виконала умови договору щодо повернення боргу в повному обсязі або частково, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 60 000 доларів США, що еквівалентно 1305600 грн.00 коп.,3 % річних від основної суми боргу за період прострочення в розмірі 46 488 грн.45 коп. та судові витрати.

В жовтні 2015 року відповідач звернулася з зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, з обґрунтуванням того, що вказану розписку про отримання у борг від позивача 60 000 доларів США вона написала під психологічним тиском та погрозами.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року первісний позов задоволено і відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення боргу з ОСОБА_1 і задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним. Зазначає, що суд не задовольнив клопотання про призначення по справі судово-психологічної експертизи, оскільки для вирішення питання щодо наявності обставин, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування своїх зустрічних вимог, необхідні психологічні дослідження, проведення яких потребує спеціальних знань в галузі психології.

В судове засідання ні відповідач, ні її представник, який належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, про що свідчить його власноручний підпис у розписці, не з»явились, в зв»язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 15.04.2014 року ОСОБА_2 передав за договором позики ОСОБА_1 кошти у розмірі 60 000 доларів США з зобов»язанням повернення коштів до 20.04.2014 року, що підтверджується розпискою написаною відповідачем .

Пред»явивши даний позов , ОСОБА_2 зазначав, що відповідач взяті на себе зобов»язання щодо повернення коштів на даний час не виконала , а тому просив суд позов задовольнити .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 пред»явила зустрічний позов в якому просила визнати недійсним договір позики від 15.04.2014 року на підставі ст. 203,215, 231 ЦК України зазначаючи про те, що між сторонами існувала усна домовленість по сприянню вирішення питань ОСОБА_2 щодо житла, та передача грошових коштів в якості завдатку іншим особам. Цих домовленостей вона не виконала, внаслідок чого ОСОБА_2 звинуватив її у причетності до привласнення грошових коштів, що були ним надані на придбання квартир в розмірі 60 000 доларів США іншим особам, розпочав погрожувати їй вчинити дії по дискредитуванню її честі та гідності; переслідуванням правоохоронними органами, також як особисто так і через осіб, дії яких були організовані і спрямовані, розпочав залякувати її фізичною розправою. Згодом ОСОБА_2 запропонувавзалагодити виниклий конфлікт у разі взяття нею на себе не існуючого боргового зобов'язання на його користь.

15 квітня 2014 року, мала місце розмова між представниками ОСОБА_2 та нею в її квартирі в присутності інших осіб, при цьому без участі ОСОБА_2. В ході цієї розмови ОСОБА_4 (мати ОСОБА_2.) наполягала на тому, що начебто вона, ОСОБА_1 причетна до привласнення грошових коштів, що були надані ОСОБА_2 на придбання квартир в розмірі 60 000 доларів США іншим особам. В ході цієї розмови ОСОБА_4 продовжувала здійснювати на неї психологічний тиск, пов'язаний із погрозами переслідування її правоохоронними органами, втручанням у її життя та життя її родичів, відібрання всього належного їй та членам її сім'ї майна, а в подальшому як альтернативу зазначеному ОСОБА_4 запропонувала ОСОБА_1 добровільно написати на ім'я її сина ОСОБА_2, позивача у справі, розписку про отримання від нього у борг 60 000 доларів США, з умовою їх повернення до 20 квітня 2014 р., на що вона, ОСОБА_1, погодилася, оскільки сприймала погрози і ОСОБА_2 і його матері , ОСОБА_4, як реальні.

Перебуваючи у пригніченому стані, під тиском з боку ОСОБА_2, та ОСОБА_4, дії якої були організовані та спрямовані її сином, вона ОСОБА_1 , була вимушена написати 15 квітня 2014 року письмову розписку про отримання від ОСОБА_2, грошових коштів в розмірі 60 000 доларіп США , із зобов'язанням їх повернення до 20 квітни 2014 року, при цьому, ніяких грошей від ОСОБА_2 вона не отримувала.

Вказані події ОСОБА_1 підтверджувала показами свідка ОСОБА_5, яка начебто була присутня під час написання нею розписки та просила суд призначити по справі судово-психологічну експертизу, яка встановлює ті особливості психічної діяльності та такі їх прояви в поведінці особи, які мають юридичне значення та викликають певні правові наслідки, враховуючи, що договір позики від 15.04.2014 року був нею укладений з вадами її волі.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що сторони по справі досягли згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, проте відповідачем взяті на себе зобов»язання по поверненню суми позичених коштів не виконуються . Посилаючись на відсутність доказів на підтвердження факту укладення ОСОБА_1 договору позики від 15.04.2014 року проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, оцінивши відповідно до ст. 212 ЦПК України покази свідка ОСОБА_5 та відмовивши у призначенні судово-психологічної експертизи .

Таке рішення суду колегія суддів вважає законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи та вимогам закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України, допускає пред»явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Як вбачається з заперечень відповідача та її зустрічної позовної заяви, то факт написання розписки 15.04.2014 року щодо отримання грошових коштів у ОСОБА_2 вона не оспорює, проте зазначає, що фактично коштів вона в зазначений день не отримувала , а написала вказану розписку під психологічним тиском позивача та його матері, ОСОБА_4 , оскільки не виконала усної домовленості, яка існувала між сторонами по сприянню вирішення питань ОСОБА_2 щодо житла, та передачі грошових коштів в якості завдатку іншим особам, які були надані позивачем на придбання квартир в розмірі 60 000 доларів США іншим особам .

Частиною 1 ст. 231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визначається судом недійсним.

Зважаючи на правову конструкцію даної норми закону, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього ( до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи ; 2 ) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв»язку між фізичним або психічним тиском і вчинення правочину , який оспорюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Зазначаючи про те, що під час написання нею 15.02.2014 року вищевказаної розписки , на неї чинився психічний тиск, ОСОБА_1 будь-яких доказів, які б підлягали оцінці у відповідності до ст. 212 ЦПК України, зазначеним обставинам не надала та на наявність таких не вказала.

При цьому не надано ОСОБА_1 і жодних доказів на підтвердження існування між сторонами домовленостей щодо сприяння останньою ОСОБА_2 у придбанні квартир, як про це вона зазначає, щоб могло дати підстави вважати, що між нею та ОСОБА_2 існували інші правовідносини, ніж ті, що випливають із договору позики.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів у період з 15.04.2014 року і до дня подачі ОСОБА_2 вказаного позову 02.07.2015 року, а також і після вказаної дати, з заявою про незаконні дії ОСОБА_2 та/або інших осіб щодо обставин написання нею розписки, матеріали справи не містять і ОСОБА_1 на них не посилається.

За вказаних обставин, пояснення свідка ОСОБА_5, на які посилається ОСОБА_1 у сукупності з наведеним , неможна вважати належним та достовірним доказом факту застосування до ОСОБА_1 фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи ; вчинення правочину проти її справжньої волі; наявність причинного зв»язку між фізичним або психічним тиском і вчинення правочину , який оспорюється.

Колегія суддів вважає, що сам факт знаходження даної розписки у ОСОБА_2 за відсутності жодного доказу на підтвердження обставин заявлених ОСОБА_6, є доказом отримання останньою від ОСОБА_2 коштів у зазначеному в ній розмірі в якості позики.

За відсутності доказів того, що факт написання розписки від 15.04.2014 року ОСОБА_1 відбувався за обставин вказаних нею, призначення судово-психологічної експертизи є недоцільним.

На підставі викладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -