Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_4, третя особа - Реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання незаконними рішень та скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати незаконним рішення Білоцерківської міської ради від 26 травня 2015 року № 1463-75-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» в частині: п. 4 згідно списку (додаток 2, п. 8), визнати незаконним рішення Білоцерківської міської ради від 20 червня 2013 року № 1005-43-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» в частині: пункт 1 згідно списку (додаток 1, п. 66) та скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 30 червня 2015 року № 10460290.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 жовтня 2015 року він дізнався про те, що на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 26 травня 2015 року № 1463-75-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» Білоцерківською міською радою передано ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,01 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1.

Вважає, що цим рішенням порушено його права як власника домоволодіння та користувача вказаної вище земельної ділянки, оскільки у 1962 році він придбав Ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_2 і з того часу постійно проживає у ньому та користується прилеглою земельною ділянкою.

Власником іншої частини домоволодіння з 2008 року є ОСОБА_4

Земельна ділянка за вказаною вище адресою не була приватизована і використовувалася ними спільно, в тому числі і земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_4 для будівництва гаража.

Посилаючись на наведені вище обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. ОСОБА_3 є власником Ѕ частини вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 1962 року, а 1/4 його частини належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 квітня 2008 року.

Рішенням Білоцерківської міської ради від 26 травня 2015 року № 1463-75-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та передано земельні ділянки у власність громадянам України за рахунок земель населеного пункту м. Білій Церкві, у тому числі: ОСОБА_4 - по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва індивідуального гаража, площею 100 кв. м. На підставі зазначеного вище рішення ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку від 17 липня 2015 року НОМЕР_2, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не набув у передбаченому законом порядку право користування спірною земельною ділянкою площею 100 кв. м, яка перебувала у комунальній власності на час передання її у власність відповідачці.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що рішенням Білоцерківської міської ради від 26 травня 2015 року № 1463-75-VI, згідно із яким спірна земельна ділянка була передана відповідачці, порушено його право, як власника домоволодіння та користувача цієї земельної ділянки.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_3 у позові, послався на те, що вказаним вище рішенням Білоцерківської міської ради його права не порушені, оскільки земельна ділянка, надана ОСОБА_4, відноситься до земель комунальної власності та була вільною на час її передачі.

При цьому, суди не прийняли до уваги доводи позивача про те, що при передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва гаража Білоцерківською міською радою порушено його право на безпечне довкілля, оскільки на відстані 2,23 м від спірної земельної ділянки знаходиться громадський колодязь із питною водою, пославшись на те, що ці обставини не були предметом позовних вимог.

Між тим, такі висновки судів протирічать матеріалам справи.

Згідно зі ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, а ст. 4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» закріплює право громадян на безпечні для здоров'я і життя умови побуту, відпочинку та навколишнє природне середовище.

Так, у письмових поясненнях ОСОБА_3 посилався на те, що на відстані 3 м від спірної ділянки знаходиться криниця по АДРЕСА_4 під реєстровим № 132, що підтверджується листом Білоцерківського міського управління Головного управління Держсанепідслужби у Київській області від 27.11.2015 року. У згаданому листі зазначається, що у радіусі 20 м від громадського колодязю будівництво будь-яких споруд, що можуть привести до забруднення ґрунту та підземних вод, діючим санітарним законодавством забороняється. Вказував, що Білоцерківська міська рада, надавши дозвіл на відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража із подальшою передачею її у власність ОСОБА_4 порушила Державні санітарні норми та правила «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною», затверджені наказом Міністерства охорони здоров'я України від 12 травня 2010 року № 400, та, відповідно, порушила його право на безпечне довкілля, що передбачено ст. 50 Конституції України.

Суд першої інстанції, приєднавши зазначений вище лист Білоцерківського міського управління Головного управління Держсанепідслужби у Київській області до матеріалів справи (а. с. 42), оцінки йому не надав, зазначені вище обставини до уваги не взяв, на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Крім того, суд не перевірив і доводи позивача щодо суміжного користування спірною земельною ділянкою та не надав ніякої оцінки тій обставині, що відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 19 лютого 1991 року № 52 «Про зміну меж земельних ділянок індивідуальних домоволодінь по фактичному користуванню», а саме: п. 1.2 вилучено із земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 153 кв. м та приєднано її до земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, а також не уточнили, яке право позивача порушене оскаржуваним рішенням Білоцерківської міської ради.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик