Справа № 462/7666/13 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/2626/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Приколоти Т.І.,

при секретарі: Фейір Х.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 лютого 2016 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 /ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1/ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» // заборгованість в розмірі 99 526 /дев'яносто дев'ять тисяч п'ятсот двадцять шість / гривень 64 копійки та судовий збір сплачений позивачем при поданні позову до суду в розмірі 995 / дев'ятсот дев'яносто п'ять/ гривень 26 копійок.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що ТзОВ «Кредитні ініціативи» не доведено тієї обставини, що на момент відступлення права вимоги, ТзОВ «ПростоФінанс» мало право вимагати дострокове повернення суми кредиту, як і не доведено ніякими доказами обсягу прав, які існували у первісного кредитора за кредитним договором на момент відступлення 25.06.2012 року, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 67 714,92 грн. є недоведеними, а відтак безпідставними та не підлягають задоволенню. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 лютого 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності та без фіксації судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України. На думку колегії суддів матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_2 утворилася заборгованість за кредитним договором №6 від 10.06.2008 року, а неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє її від обов'язку погашення кредиту взагалі, а відтак позикодавець вправі вимагати повернення кредиту та виплати належних за цим договором платежів

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 10.06.2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №6, відповідно до умов якого ТОВ «ПростоФінанс» надав ОСОБА_2 кредит в сумі 141100 грн., а відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплатити неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком платежів(а.с.4-6).

Згідно п.2.1 даного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитодавцю проценти за користування кредитом в розмірі 9,9% річних від непогашеної суми кредиту.

Відповідно до п.п.2.2, 2.3 договору позичальник сплачує разову комісію за надання кредиту в розмірі 1,5% від початкової суми кредиту та щомісячно сплачує комісію за управління кредитом в розмірі 0,2% від початкової суми кредиту.

Згідно п.2.4 кредитного договору кредит надається шляхом перерахування всієї суми кредиту відповідно до цільового призначення на банківські рахунки, вказані позичальником у письмовій заяві, наданій кредитодавцеві (а.с.4, 10).

Як вбачається із п.3.1 кредитного договору, кожний щомісячний платіж повинен бути отриманий кредитодавцем протягом відповідного платіжного періоду не пізніше відповідної дати щомісячного платежу, зазначеної в графіку платежів (не пізніше 10) числа місяця у відповідному платіжному періоді.

Відповідно до п.п.7.2, 7.3 кредитного договору у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником грошових зобов'язань щодо сплати щомісячних платежів згідно умов договору, кредитодавець має право вимагати від позичальника сплати кредитодавцю неустойки (штрафу) в розмірі 20% від повної суми щомісячного платежу, зобов'язання по сплаті якого порушено позичальником. У випадку порушення позичальником зобов'язання щодо сплати простроченої заборгованості та/або усунення істотного порушення умов цього договору (чи договору забезпечення) після отримання вимоги кредитодавця про дострокове погашення заборгованості, в порядку, передбаченому в п.п.5.1.6, 6.2.3 цього договору, кредитодавець має право вимагати від позичальника сплати кредитодавцю неустойки (штрафу) в розмірі 20% від суми кредиту, який повинен бути сплачений достроково за вимогою кредитодавця. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання зобов'язання в натурі.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ПростоФінанс» належним чином виконав свої зобов'язання за договором - надав позичальнику кредит у розмірі обумовленому договором, що стверджується заявою ОСОБА_2.

Разом з тим, ОСОБА_2 отримавши кредит, порушила взяті на себе зобов'язання згідно кредитного договору, та станом на 06.08.2015 року в неї утворилась заборгованість перед ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі 99526,64 грн., з яких 67714,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 17355,28 грн. - заборгованість по відсотках, 7255,27 грн. - комісія та 7201,17 грн. штрафу, що підтверджується довідкою про заборгованість(а.с.107)

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

В свою чергу, згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Судом першої інстанції також встановлено, що 18.05.2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов'язувалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ПростоФінанс», а ТОВ «ПростоФінанс» зобов'язувалося відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошової вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в додатку №1 до договору відступлення, зокрема ТОВ «Кредитні ініціативи» набув прав вимоги по даному кредитному договорі (а.с. 14-21).

Відтак, факт передачі права вимоги від ТОВ «ПростоФінанс» до ТОВ «Кредитні ініціативи» є безспірним.

Разом з тим, у п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За змістом положень ст.ст. 514, 516, 517 ЦК України боржник, який не отримав доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. При цьому закон не обмежує надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні як направленням чи врученням таких в позасудовому порядку, так і при пред'явленні позову до боржника, та не звільняє боржника від обов'язку погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у апелянта заборгованості у зв'язку із неналежним її повідомленням про відступлення прав вимоги іншій особі є безпідставним і не звільняє її від обов'язку погашення кредиту взагалі.

За таких обставин, беручи до уваги, що ОСОБА_2 односторонньо порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №6 від 10.06.2008 року, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 99526,64 грн..

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не подано.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

Т.І. Приколота