УХВАЛА

іменем україни

1 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до ОСОБА_3 про розірвання договору про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою та повернення лісової ділянки за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області звернувся до суду в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» (далі - ДП «Вищедубечанське лісове господарство») з указаним позовом, посилаючись на те, що 30 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та

ДП «Вищедубечанське лісове господарство» було укладено договір довгострокового тимчасового користування лісами, предметом якого є лісова ділянка площею 0,1436 га, розташована у виділах №№ 5, 6 кварталу № 154 Старосільського лісництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Відповідачка у порушення умов договору та вимог ст. ст. 20, 74 ЛК України без погодження з ДП «Вищедубечанське лісове господарство» збудувала споруди: монолітний залізобетонний сходовий марш спуску до урізу води шириною 1,5 м, протяжністю 9 м, залізобетонна споруда - місток на плавучий понтон влаштована із двох бетонних фундаментних блоків ФБС, поверх яких змонтована на цементному розчині залізобетонна плита розмірами 6,5х1,3х0,2 м та влаштована площадка із тротуарної плитки розміром 3х3 м, чим порушила умови укладеного договору.

Ураховуючи викладене, прокурор просив розірвати спірний договір, та зобов'язати відповідачку привести до попереднього стану вказану лісову ділянку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 січня 2015 року позов задоволено. Розірвано договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою від 30 квітня 2013 року № 20, укладений між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та ОСОБА_3 Повернуто ДП «Вищедубечанське лісове господарство» лісову ділянку площею 0,1436 га, розташовану у виділах №№ 5, 6 кварталу № 154 Старосільського лісництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Зобов'язано ОСОБА_3 привести до попереднього стану зазначену лісову ділянку.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2015 року рішення районного суду скасовано у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 порушила умови договору довгострокового тимчасового користування лісами, при перевірці дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності не надала затверджений проект благоустрою, погоджень та дозволів на збудовані на лісовій ділянці споруди.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції факт порушення ОСОБА_3 умов договору довгострокового тимчасового користування лісами був відсутній, оскільки відповідач 14 листопада 2014 року уклала договір з ТОВ «Центр архітектурного проектування та ландшафтного дизайну» про розроблення проекту благоустрою, який було погоджено з головним архітектором Вишгородського району Київської області та представником постійного лісокористувача ДП «Вищедубечанське лісове господарство, та в якому передбачено розташування усіх тимчасових споруд та інших об'єктів благоустрою.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги

і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 22 квітня 2013 року № 173 ОСОБА_3 виділено у дострокове тимчасове користування терміном на 49 років лісову ділянку площею 0,1436 га для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей, що знаходиться у постійному користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» Старосільське лісництво, квартал № 154 та розташованій на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

На підставі вказаного розпорядження 30 квітня 2013 року між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та ОСОБА_3 укладено договір № 20 довгострокового тимчасового користування вказаною лісовою ділянкою, який 30 квітня 2013 року зареєстровано в Київському обласному та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства за № 13.

Відповідно до умов договору довгострокового тимчасового користування лісами від 30 квітня 2013 року № 20 ОСОБА_3 надано у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку з метою використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей у виділах

№ № 4, 5 кварталу № 154 Старосільського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яка знаходиться на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області без вилучення її у постійного землекористувача - ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та без зміни цільового призначення.

Згідно з умовами договору дострокового тимчасового користування лісами від 30 квітня 2013 року № 20, погодженими сторонами договору, ОСОБА_3 зобов'язана, зокрема, використовувати лісову ділянку в порядку, визначеному цим договором та законодавством, дотримуватися норм лісового, екологічного, земельного законодавства України, протипожежних, санітарних правил, а також правил техніки безпеки та охорони праці.

При цьому, згідно з п. 22 договору довгострокового тимчасового користування лісами заборонено без дозволу власника лісів та постійного лісокористувача зводити тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності.

Відповідно до припису від 12 травня 2014 року № 29, виданого

ДП «Вищедубечанське лісове господарство», ОСОБА_3 без погодження з ДП «Вищедубечанське лісове господарство» збудувала на спірній лісовій ділянці споруди: монолітний залізобетонний сходовий марш спуску до урізу води шириною 1,5 м, протяжністю 9 м, залізобетонна споруда - місток на плавучий понтон влаштована із двох бетонних фундаментних блоків ФБС, поверх яких змонтована на цементному розчині залізобетонна плита розмірами 6,5 х 1,3 х 0,2 м

та влаштована площадка із тротуарної плитки розміром 3 х 3 м, тобто, без затвердженого проекту благоустрою, погоджень та дозволів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 20 ЛК України тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування мають право, за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24, 25 цього Закону та умовами договору.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно з п. 2 ч. 1 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За правилами ст. ст. 598, 653 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: в разі розірвання договору, припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 2 ст. 22 ЛК України встановлено підстави припинення права користування лісами, зокрема: використання лісових ресурсів способами, які завдають шкоду навколишньому природному середовищу, не забезпечують збереження оздоровчих, захисних та інших корисних властивостей лісів, негативно впливають на їх стан і відтворення.

У п. 5.6 Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 14 липня 2012 року № 502, визначено, що при використанні корисних властивостей лісів не допускається пошкодження лісових насаджень, рослинного покриву та ґрунтів, засмічення та забруднення виділеної лісової ділянки та прилеглої до неї території.

У п. 6.4 вказаних Правил вказано, що спорудження тимчасових будівель і споруд, у тому числі лінійного типу, необхідних для ведення господарського діяльності, здійснюється за погодженням з постійними лісокористувачами (власниками лісів).

Обґрунтовуючи доводи позовної заяви, прокурор посилався на те, що відповідачкою істотно порушені умови договору, зокрема проведено будівництво монолітних залізобетонних споруд, що є беззаперечним фактом і це підтверджується приписом ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 12 травня 2014 року, що є підставою для розірвання укладеного договору.

У порушення вимог ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили, фактичних обставин не встановив, не навів у рішенні мотивів відхилення зазначених доводів.

Отже, висновки судів про необґрунтованість позову є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

При цьому, посилання апеляційного суду на відсутність порушень умов договору з посиланням на розроблення указаного проекту благоустрою, у якому передбачено розташування усіх тимчасових споруд та інших об'єктів благоустрою не спростовує доводів позивача про наявність факту порушення умов договору на час пред'явлення позову й вимог ст. 25 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає право лише за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та п. 6.4 вказаних Правил де зазначено, що спорудження тимчасових будівель і споруд, у тому числі лінійного типу, необхідних для ведення господарського діяльності, здійснюється за погодженням з постійними лісокористувачами (власниками лісів), на наявність яких апеляційний суд не послався, тобто не послався на обставини, які мають значення для вирішення цього спору та підлягають доведенню у цих правовідносинах.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик