У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Н.Ю., про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, за касаційною скаргою ОСОБА_7 та касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 08 червня 2015 року, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., за якими ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_7 придбав житловий будинок і земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 вказував, що 23 травня 2012 року за договором позики ОСОБА_9 взяла у ОСОБА_8 гроші в борг у сумі 1 416 000 грн, що в еквіваленті за домовленістю сторін, становить 177 тис. дол. США.

Також, 23 травня 2012 року між ОСОБА_6 (іпотекодавець) і ОСОБА_8 (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір, з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_9 за договором позики грошей від 23 травня 2012 року. Предметом іпотеки за іпотечним договором є житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 березня 2012 року, і земельна ділянка, площею 0,2076 га, на якій розташований за вказаною адресою житловий будинок, яка належить ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 13 квітня 2012 року.

23 травня 2012 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 також було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в забезпечення виконання зобов'язання за договором позики грошей від 23 травня 2012 року, і виплаті пені, відшкодування збитків в результаті порушення умов договору позики.

ОСОБА_6 зазначав, що іпотекодержатель ОСОБА_8 на підставі вищевказаного іпотечного договору продала ОСОБА_7 за спірними договорами купівлі-продажу від 08 червня 2015 року спірні жилий будинок і земельну ділянку.

Посилаючись на те, що він не отримував заяви-повідомлення від ОСОБА_8 чи від нотаріуса про порушення ОСОБА_9 її зобов'язань за договором позики, що є порушенням ст. 84 Закону України «Про нотаріат», що реалізація предмету іпотеки, тобто жилого будинку і земельної ділянки, була проведена з істотним заниженням вартості, та не було дотримано положення пункту 6.7.4 іпотечного договору, який встановлює, що у разі набуття права власності на предмет іпотеки, або реалізації іпотеки за ціною, яка перевищує суму основного зобов'язання та суму витрат, що передбачені п. 1.3.2 цього договору, іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, позивач просив суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу від 08 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1; договір купівлі-продажу від 08 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 предметом якого є земельна ділянка, площею 0,2076 га, розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

У липні 2015 року ОСОБА_7 подав зустрічний позов про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з житлового будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що він є власником нерухомого майна, а саме житлового будинку і земельної ділянки за договорами купівлі-продажу від 08 червня 2015 року, а відповідачі на теперішній час продовжують проживати у вищевказаному житловому будинку, відмовляються виселитись, чим порушують його право власності.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 липня 2015 року позови ОСОБА_6 і ОСОБА_7 були об'єднанні в одне провадження.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Усунуто ОСОБА_7 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовано вжиті у справі заходи забезпечення позову.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року скасовано рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 серпня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу від 08 червня 2015 року житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1520.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу від 08 червня 2015 року земельної ділянки, площею 0,2076 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1524.

У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Судами встановлено, що згідно договору позики грошей від 23 травня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстром № 1578, ОСОБА_8 (позикодавець) передала в борг ОСОБА_9 (позичальник) гроші у розмірі 1 416 000 грн, що за домовленістю сторін є еквівалентом 177 тис. дол. США, які ОСОБА_9 зобов'язалася повернути до 23 листопада 2012 року.

23 травня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_9 за спірним договором позики. Предметом вказаного іпотечного договору є нерухоме майно: житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності, а також земельна ділянка, площею 0,2076 га, на якій розташований житловий будинок та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності.

Також установлено, що 23 травня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в забезпечення виконання зобов'язання за спірним договором позики, а також виплаті пені, відшкодування збитків в результаті порушення умов договору позики.

Пунктом 8 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23 травня 2012 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, одним з наступних способів задоволення своїх вимог, про що іпотекодержатель сповіщає іпотекодавця шляхом надіслання останньому повідомлення: про перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, в рахунок виконання зобов'язань за договором позики або про продаж предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законом, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя.

Судами установлено, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_9 умов договору позики від 23 травня 2012 року, ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_12., ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики у розмірі 1 440 000 грн і пеня в сумі 4 320 000 грн.

Згідно спірних договорів купівлі-продажу від 08 червня 2015 року ОСОБА_8, скориставшись правом іпотекодержателя, продала ОСОБА_7 предмети іпотеки, а саме: житловий будинок і земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_6 і про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що договори купівлі-продажу від 08 червня 2015 року будинку і земельної ділянки, за якими ОСОБА_8, як іпотекодержатель, скориставшись правом передбаченим договором про забезпечення вимог іпотекодержателя, з метою погашення заборгованості позичальника продала предмет іпотеки ОСОБА_7, який у передбаченому законом порядку придбав майно. Спірні договори купівлі-продажу не порушили прав іпотекодавця, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання їх недійсними. При цьому, суд першої інстанції вказав, що відповідачі незаконно перешкоджають новому власнику майна - ОСОБА_7, користуватися його власністю, у зв'язку із чим підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості із будь-якою особою-покупцем зобов'язаний повідомити іпотекодавця про намір укласти такий договір, а оскільки ОСОБА_8 не виконала указаний обов'язок - спірні договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки необхідно визнати недійсними.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (позикодавцем) права одержати задоволення за рахунок переданого іпотекодавцем в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами останнього. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги позикодавця у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, у порядку встановленому іпотечним договором та/або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

При цьому, ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 8 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23 травня 2012 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодаржателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема, продаж предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законом, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотеко держателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Також, положення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що у разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права є порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права із застосуванням відповідного способу захисту.

Таким чином, для правильного вирішення спірних правовідносин необхідно належним чином з'ясувати, яке право позивача порушено, оспорене чи не визнане і з урахуванням з'ясованих обставин та вимог чинного законодавства визначитись чи вірний спосіб захисту цивільного права (ст. 16 ЦК України) обрано ОСОБА_6, ураховуючи, що ст. 38 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою матеріального права для вирішення спірних правовідносин.

Крім того, згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи справу, суду слід також урахувати та надати належну оцінку обставинам, що встановлені відповідними судовими рішеннями, які ухвалені за наслідками розгляду спору між сторонами щодо стягнення заборгованості за спірним договором позики, а також відповідним листам-вимогам щодо задоволення вимог іпотекодержателя.

Оскільки судом апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК Україниоскаржене судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
В.А. Черненко
С.П. Штелик