печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Мотрич В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23» про захист гідності, честі, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, а саме просив:

- визнати недостовірною інформацію, публічно поширену ОСОБА_3 під час його інтерв'ю, розміщеного в Інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_23» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. (ІНФОРМАЦІЯ_2), а саме:

«... он, сволочь лживая, на чувствах людей преклонного возраста паразитирует. Брехло, понимаете? Более 20 лет в Верховной Раде сидит, на государственной даче по соседству с ОСОБА_5 живет, миллиарды за эти годы заработал ... его семья в Испании проживает, у него там недвижимость».

- та зобов'язати ОСОБА_3 з наступного дня з дати набрання рішенням суду у справі законної сили спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію у спосіб, у який така інформація була поширена, а саме:

в наступному випуску Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23» оголосити, що відомості, повідомлені ним у випуску Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. у рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_3» відносно того, що ОСОБА_2 мешкає на державній дачі поряд з ОСОБА_5., заробив мільярди та має нерухомість в Іспанії - не відповідають дійсності».

Під час судового розгляду справи за клопотанням представника позивача було залучено як відповідача ОСОБА_4 та як третю особу Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23».

За час розгляду справи позивачем змінено позовні вимоги (т. 1 а.с. 173-178), відповідно до яких позивач просив:

- визнати недостовірною інформацію, публічно поширену ОСОБА_3 під час його інтерв'ю, розміщеного в Інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_23» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. (ІНФОРМАЦІЯ_2), а саме:

«... он, сволочь лживая, на чувствах людей преклонного возраста паразитирует. Брехло, понимаете? Более 20 лет в Верховной Раде сидит, на государственной даче по соседству с ОСОБА_5 живет, миллиарды за эти годы заработал ... его семья в Испании проживает, у него там недвижимость».

- та зобов'язати ОСОБА_3 з наступного дня з дати набрання рішенням суду в справі законної сили спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію у спосіб, у який така інформація була поширена, а саме:

в наступному випуску Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23» оголосити, що відомості, повідомлені ним у випуску Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. у рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_3» відносно того, що ОСОБА_2 мешкає на державній дачі поряд з »ОСОБА_5., заробив мільярди та має нерухомість в Іспанії - не відповідають дійсності».

- зобов'язати власника веб-сайта ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 з наступного дня з дати набрання рішенням суду у справі законної сили в найближчому випуску Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23» повідомити про ухвалене у справі рішення, здійснивши публікацію тексту.

Відповідачі та третя особа до судового засідання не з'явилися з невідомих причин, хоча про час, день та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав суду письмові заперечення (т. 1 а.с. 193-197). Зазначив, що інформація ОСОБА_3., яку бажає спростувати позивач, містить оціночні судження, що не підлягають спростуванню відповідно до чинного законодавства, а також інформацію, поширену раніше ЗМІ в мережі Інтернет. Крім того, просив врахувати, що ОСОБА_2 є політичною особою, а тому межа допустимої критики відносно нього є більш ширшою, аніж до пересічного громадянина.

Відповідач ОСОБА_4 надав письмові заперечення (т. 2 а.с.35-36). Зазначив, що він не є власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_4, на якому була поширена інформація. Інформацію про позивача він не поширював, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідачів та третьої особи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді..

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено, що в Інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_23» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. (ІНФОРМАЦІЯ_2) у рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_3» під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_22» розміщено статтю, у якій ОСОБА_3 зазначив:

«ОСОБА_2 я ненавижу - он, сволочь лживая, на чувствах людей преклонного возраста паразитирует. Брехло, понимаете? Более 20 лет в Верховной Раде сидит, на государственной даче по соседству с ОСОБА_5 живет, миллиарды за эти годы заработал ... его семья в Испании проживает, у него там недвижимость…» (т. 1 а.с. 7-14).

Власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 179-183).

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, містить частково оціночні судження негативного емоційного забарвлення та частково фактичні дані.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію", п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (не залежно від позитивного чи негативного емоційного забарвлення висловленого судження), оціночними судженнями за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню чи доведенню їх правдивості. Тому предметом судового захисту не є оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Особа, яка вважає, що оціночні судження або думки, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй правом на відповідь.

Тому, висловлювання ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_2 "...он, сволочь лживая, на чувствах людей преклонного возраста паразитирует. Брехло, понимаете?" є оціночним судженням та не може бути визнане недостовірним, оскільки є вираженням суб'єктивних ідей та поглядів ОСОБА_3, внаслідок реалізації ним свого права на свободу вираження поглядів, передбаченого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та права на свободу думки і слова, закріпленого ст. 34 Конституції України.

Отже, поширена інформація відповідачем про позивача містить оціночні судження ОСОБА_3 відповідно до ст. 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Інша інформація, що «ОСОБА_2 … Более 20 лет в Верховной Раде сидит, на государственной даче по соседству с ОСОБА_5 живет, миллиарды за эти годы заработал ... его семья в Испании проживает, у него там недвижимость…» містить фактичні твердження, які можливо перевірити на відповідність їх реальності.

Зокрема, доводи позивача про те, що інформація такого змісту, що ОСОБА_2 «Более 20 лет в Верховной Раде сидит» підлягає спростуванню як недостовірна є безпідставними, оскільки вказана інформація підтверджується самою біографією політика ОСОБА_2, що є у вільному доступі в мережі Інтернет - у вікіпедії (т. 1 а.с. 210-202).

Висловлювання ОСОБА_3, що ОСОБА_2 «...на государственной даче по соседству с ОСОБА_5 живет», «...его семья в Испании проживает, у него там недвижемость»" хоч і мають стверджувальний характер, проте вони взяті з інших засобів масової інформації, ще до її поширення у статті в Інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_23» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так інформація про те, що ОСОБА_2 проживає на державній дачі по сусідству з ОСОБА_5 стверджується статтею «ІНФОРМАЦІЯ_5 від ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 208-210), «ІНФОРМАЦІЯ_7» від ІНФОРМАЦІЯ_8 (т. 1 а.с. 211-213), «ІНФОРМАЦІЯ_9» від ІНФОРМАЦІЯ_10 (т. 1 а.с. 214-215), «ІНФОРМАЦІЯ_11» від ІНФОРМАЦІЯ_12 (т. 1 а.с. 214-216а).

Інформація про те, що сім'я ОСОБА_2 проживає в Іспанії і в нього там нерухомість стверджується статтями «ІНФОРМАЦІЯ_13» від ІНФОРМАЦІЯ_14 (т. 1 а.с. 216б), «ІНФОРМАЦІЯ_15» від ІНФОРМАЦІЯ_16 (т. 1 а.с. 216в-217), «ІНФОРМАЦІЯ_17» від ІНФОРМАЦІЯ_18 (т. 1 а.с. 218-218а), «ІНФОРМАЦІЯ_19» від ІНФОРМАЦІЯ_18 (т. 1 а.с. 218б-218в), «ІНФОРМАЦІЯ_20» від ІНФОРМАЦІЯ_21 (т. 1 а.с. 218г).

Судження ОСОБА_3 щодо ОСОБА_2 «...миллиарды за эти годы заработал» також ґрунтувалося на поширенні вказаної інформації у ЗМІ, яка вказувала на значні статки ОСОБА_2, у той час, як у його власній декларації про доходи цього не було відображено, проте у ході журналістських розслідувань вказана інформація була опублікована (т. 1 а.с. 219-230).

Достовірність інформації, яка була поширена ЗМІ раніше іншими особами, а саме, що ОСОБА_2 проживає на державній дачі поряд з ОСОБА_5, проживає в Іспанії і в нього там нерухомість, заробив мільярди, не оспорюється позивачем та міститься у відкритому доступі в мережі Інтернет.

Тому, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_3, що твердження позивача про недостовірність викладеної інформації ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки вона ґрунтується на інформації раніше поширеної ЗМІ.

При цьому, суд бере уваги, що зі змісту ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Оскільки, ОСОБА_2 був народним депутатом та лідером Комуністичної партії України, в період інтерв'ю ОСОБА_3, то він був публічною особою, у зв'язку з чим підлягав ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував або виконує свої функції.

Тому, судження, висловлені відповідачем ОСОБА_3 з приводу діяльності позивача ОСОБА_2, містять гостру критику діяльності позивача ОСОБА_2 як народного депутата та лідера Комуністичної партії України.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Тому, при ухваленні вказаного рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішення від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський, відповідно до якого суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Рішенням Європейського суду від 15 березня 2011 року у справі «Отехі Мондрагон проти Іспанії» відзначено, що коментарі заявника проти короля Іспанії були зроблені у контексті політичної дискусії, яка має громадський інтерес. Висловлювання були зроблені під час прес-конференції, а відтак заявник не міг переформулювати, перефразувати свої слова чи взяти їх назад до того моменту, як вони були поширені.

Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів».

Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи.

Тому, питання, що стосується аналізу діяльності певної політичної партії чи політичного діяча, до якого привернута увага всього суспільства, безперечно є інформацією, яка становить суспільний інтерес.

Також, суд бере до уваги те, що позивач ОСОБА_2, будучи публічною особою, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача.

Слід зазначити, що зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації.

Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його.

Тому положення висновку за результатами проведення лінгвістичного дослідження від 10 квітня 2015 року № 17063/14-32 (т. 1 а.с. 65-67), до пояснення експерта ОСОБА_6., допитаного під час судового розгляду справи, що якщо оціночні судження виражені у непристойній формі, а твердження фактичного характеру за об'єктивним змістом є такими, що ганьблять честь та гідність ОСОБА_2, судом не приймається як належний та допустимий доказ у вказаній справі, оскільки висновок дослідження містить оцінку інформації про ОСОБА_2 як про людину, політика та громадського діяча, що є критикою його політичної діяльності та не підлягає спростуванню.

Тому, доводи позивача та його представника про завдання шкоди немайновим правам позивача через опублікування статті в Інтернет-виданні «ІНФОРМАЦІЯ_23» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1. (ІНФОРМАЦІЯ_2) у рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_3» під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_22» є помилковим.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову.

У зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору (т. 1 а.с. 1), витрати на проведення експертизи (т. 1 а.с. 64), йому не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. 297, 299, 277 ЦК України, ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 10, 15, 88, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_23» про захист гідності, честі, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Батрин