Провадження № 22ц/784/1014/16 Суддя першої інстанції Семенова Л.М..
Справа№477/76/16-ц
Категорія 46 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

12 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області про вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником буд. АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 є його колишньою дружиною та була зареєстрована у вказаному житловому будинку, як член сім'ї власника, але не проживає та не користується житлом з 2013 року. Своїх особистих речей ОСОБА_4 в будинку не залишала, наміру проживати в будинку з вказаного часу не здійснювала.

Посилаючись на викладене, та на ч. 2 ст. 405 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

25 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про вселення до спірного житла.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що виїхала зі спірного будинку у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 створював для неї нестерпимі умови для сумісного проживання, зловживав спиртними напоями, постійно вчиняв сварки, в ході яких наносив їй тілесні ушкодження, через що вона неодноразово була змушена звертатись за захистом до міліції.

З листопада 2015 року, через погрози фізичної розправи, вона була змушена залишити вказане місце проживання, та через погіршення стану здоров'я знаходилась на лікуванні в м. Одесі. За період її відсутності, ОСОБА_3 змінив замки від вхідних дверей, не надавши їй ключів, тим самим перешкоджав її проживанню у будинку, через що вона змушена тимчасово мешкати у родичів та знайомих.

Посилаючись на викладене, та ст. 156 ЖК України, ОСОБА_4 просила суд вселити її у будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням цього ж суду від 17 березня 2016 року в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 до житлового будинку АДРЕСА_1.

Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову, а первісний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд дав неправильну оцінку показам свідків, безпідставно відмовив в допиті свідка ОСОБА_5, не врахував довідку селищної ради про не проживання відповідачки та ті обставини, що остання має власне житло, а висновки суду про створення перешкод відповідачці у користуванні будинком не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 року до 3 липня 2012 року (а.с. 28).

Будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 22 жовтня 2002 року(а.с.9).

За даними Воскресенської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в зазначеному будинку зареєстровані, окрім власника, ОСОБА_4 (а.с.10).

Як вбачається з вироку суду від 24 січня 2013 року ОСОБА_3 було засуджено за умисне спричинення ОСОБА_4 середньої тяжкості тілесних ушкоджень (а.с.22-25).

Рішенням Жовтневого районного Миколаївської області від 29 липня 2013 року вирішено питання про поділ майна сторін (а.с. 45-47).

Згідно копії акту про відсутність доступу, складеного депутатом селищної ради та сусідами позивача, ОСОБА_4 не має доступу до спірного житла у зв'язку зі зміною замків та небажанням колишнього чоловіка впустити її до будинку (а.с. 35).

З відповіді працівника Жовтневого ВП Корабельного відділу поліції Гайдука В.М. вбачається, що у зв'язку зі зверненням ОСОБА_4, 22 січня 2016 року він разом з нею прибув за місцем її реєстрації, але потрапити до будинку вона не змогла, замки були змінені. В телефонній розмові з ОСОБА_3 останній повідомив, що впускати ОСОБА_4 до свого житла не бажає, та замки змінив з власної ініціативи (а.с. 37).

Як вбачається з постанов про відмову в порушенні кримінальної справи ОСОБА_4 неодноразово зверталась до міліції протягом 2011-2013 років з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_3, а саме застосування до неї фізичного насильства (а.с. 58-64, 66-67).

За приписами ч. 4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї останнього права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ураховуючи викладене, правила ч. 2 ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: член сім'ї власника житла відсутній за місцем проживання понад один рік та причини його відсутності не є поважними.

Згідно до норм ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_3 зазначив, що відповідачка відсутня за місцем своєї реєстрації та проживання понад один рік, однак будь-яких причин залишення відповідачкою спірного житла не вказав та не надав будь-яких доказів, які б свідчили про такі причини.

З його пояснень в судовому засіданні районного суду вбачається, що відповідачка залишила спірне житло добровільно, тобто, на його думку, без будь-яких причин.

Проте, відповідачка пояснювала, що залишила зазначений будинок, оскільки між нею та позивачем склалися неприязливі стосунки внаслідок неправомірної поведінки ОСОБА_3, що стало причиною розірвання шлюбу та засудження позивача за спричинення їй тілесних ушкоджень.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що відносини, які склалися між сторонами у зв'язку з розірванням сімейних стосунків, а в подальшому й шлюбу, застосування позивачем до відповідачки фізичного насильства протягом тривалого часу, позбавляли її можливості реалізувати свої права на користування спірним житлом.

За такого, перелічені обставини у сукупності свідчать про поважність причин не проживання ОСОБА_4 у зазначеному будинку.

Доводи апелянта про те, що відповідачка добровільно залишила будинок, відмовившись від права користування ним, суперечать наявним доказам та наведеним вимогам закону, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи спірні правовідносини, досліджував обставини та надані сторонами докази щодо причин, за якими відповідачка не користується спірним будинком, та підставно дійшов висновку, що відповідачка не проживала у вказаному житлі з поважних причин. Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на положеннях ст. 405 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_4 у користуванні спірним житлом шляхом зміни замків вхідних дверей, обґрунтовано поновив останню в її правах на користування цим житлом, вселивши її в зазначений будинок.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки показів свідків фактично зводяться до переоцінки показів та незгоди заявника з висновками суду по їх оцінці.

Твердження заявника про безпідставність відмови в допиті свідка ОСОБА_5, яка зазначена в акті про не проживання від 24 листопада 2013 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд дав належну оцінку зазначеному письмовому доказу, а саме, акту про не проживання.

Щодо доводів скарги про не врахування довідки селищної ради про не проживання відповідачки, то обставини зазначені в довідці досліджувалися судом та їм дана відповідна правова оцінка.

Наявність зареєстрованого за відповідачкою права власності на інше житло, не є підставою у правовому розумінні позбавляти її права на користування спірним житлом.

Висновки місцевого суду про створення перешкод відповідачці у користуванні будинком підтверджено відповідними доказами, наданими останньою. Позивачем не надано будь-яких доказів на спростування таких висновків.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення.

З урахування викладено, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення районного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

О.Я. Мурлигіна