Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 січня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24 січня 2007 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 250 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг, які разом із Правилами користування платіжною карткою та заявою ОСОБА_4 складають між банком і відповідачем договір, останній діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий термін.

У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у сумі 16 065 грн 81 коп., яка складається з: 7 841 грн 14 коп. - заборгованість за кредитом; 6 043 грн 80 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 939 грн 64 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 умов і правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 741 грн 23 коп. - штраф (відсоткова складова), яку позивач просив стягнути на свою користь.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 27 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 січня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 16 065 грн 81 коп., яка складається з 7 841 грн 14 коп. - заборгованість за кредитом; 6 043 грн 80 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 939 грн 64 коп. - заборгованість за пенею та комісією; штрафу у сумі 500 грн (фіксована частина), штраф у сумі 741 грн 23 коп. (відсоткова складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви про надання кредиту, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Дана заява про надання кредиту, разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З 24 січня 2007 року по квітень 2012 року відповідач кредитними коштами не користувався. В 2012 році було здійснено перевипуск кредитної картки, що не суперечить п. 3.1.3 Правил користування платіжною карткою, починаючи з 26 квітня 2012 року відповідачем по ній здійснювались розрахунки. Останнє погашення кредиту готівковими коштами відповідачем було здійснено 21 лютого 2014 року у сумі 2 400 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що між сторонами укладено кредитний договір від 24 січня 2007 року і внаслідок невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним договором, із останнього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість у сумі 16 065,81 грн.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки відповідач не повідомляв банк про припинення дії договору, а тому договір був автоматичного пролонгований на той самий строк. Вказаний факт підтверджує і те, що відповідач користувався кредитними коштами, а останнє погашення кредиту відповідачем було здійснено 21 лютого 2014 року у сумі 2 400 грн, що свідчить про те, що позов пред'явлено в межах строку позовної давності.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова