УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», третя особа - ОСОБА_9, про відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок вчинення злочину, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», третя особа - ОСОБА_9, у якому просили суд стягнути на користь кожного з позивачів по 7 308 грн моральної шкоди з публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» та по 400 тис. грн моральної шкоди з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, судові витрати у справі покласти на відповідачів.

Позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 обґрунтували тим, що 20 листопада 2013 року з вини водія ОСОБА_9, який керував автобусом, загинув їх син ОСОБА_10 Автобус належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_8, з яким водій ОСОБА_9 знаходився в трудових відносинах. Цивільно-правова відповідальність за шкоду завдану під час керуванням автобусом була застрахована в публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто».

У зв'язку з загибеллю сина, позивачам завдано значної моральної шкоди, тому вони просили суд задовольнити позов у обраний ними спосіб.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на користь кожного з позивачів по 200 тис. грн моральної шкоди.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь кожного з позивачів по 7 308 грн страхового відшкодування моральної шкоди

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на користь Держави судовий збір в розмірі 3 654 грн. та стягнуто з публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь Держави судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 моральної шкоди в сумі по 200 тис. грн кожному - змінено, зменшено розмір стягнутої з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 моральної шкоди на користь ОСОБА_6 до 40 тис. грн та на користь ОСОБА_7 до 40 тис. грн.

Рішення міськрайонного суду в частині розміру стягнутого з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 судового збору на користь Держави в сумі 3 654 грн - змінено, зменшено розмір стягнутої з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 судового збору на користь Держави до 487 грн 20 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять змінити рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року шляхом задоволення позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 у повному обсязі, не передаючи справи на новий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року в частині стягнення страхового відшкодування моральної шкоди з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» не оскаржувалося в апеляційному порядку. Суд апеляційної інстанції в цій частині законність та обґрунтованість рішення міськрайонного суду не перевіряв, а тому, за правилами п. 1 ч. 1 ст. 324, ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції у цій частині справу не переглядає.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачі є батьками ОСОБА_10 (а. с.71), який загинув внаслідок наїзду на нього автобуса марки «Кароса 735», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_9

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2014 року, водій ОСОБА_9 визнаний винним за ч. 2 ст. 286 КК України у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть ОСОБА_10 ОСОБА_9 призначено відповідне покарання. У вказаному вироку зазначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений (а. с. 62-64, 110-112, т. 2 кримінального провадження № 1-кп/185/311/14 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України).

Цивільно-правова відповідальність забезпеченого транспортного засобу - автобуса марки «Кароса 735», реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована власником автобуса в публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (а. с. 28, 30, т. 1 вищевказаного кримінального провадження).

Власником автобуса марки «Кароса 735», реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_8 (а. с. 25, т. 1 кримінального провадження).

Водій ОСОБА_9 під час скоєння злочину знаходився в трудових правовідносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, що стверджується копією трудового договору від 01 серпня 2013 року, графіком руху транспортних засобів (а. с. 32, 33-34, т. 2 кримінального провадження № 1-кп/185/311/14).

Суди при розгляді даної справи обґрунтовано встановили, що, у зв'язку зі смертю сина, позивачам завдано моральної шкоди.

Стягуючи з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на корись кожного з батьків по 200 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 23, 1168, 1172, 1187 ЦК України і виходив з того, що чинним законодавством України на юридичну особу покладається обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди батькам, завданої смертю фізичної особи, у разі завдання такої шкоди працівником цієї юридичної особи під час виконання ним своїх трудових (службових обов'язків), що в даному випадку доведено зібраними у справі доказами.

При визначенні розміру суми відшкодування (по 200 тис. грн), суд першої інстанції виходив з принципу розумності, справедливості та врахування глибини моральних страждань позивачів, спричинених втратою сина.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про необхідність в даному випадку покладення обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди батькам, завданої смертю сина, на фізичну особу-підприємця ОСОБА_8

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновків про необхідність зменшення розміру моральної шкоди з 200 тис. грн на кожного потерпілого до 40 тис. грн відповідно.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом апеляційної інстанції, у порушення вищевказаних норм матеріального права, не було враховано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі внаслідок втрати сина, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) внаслідок смерті потерпілого.

Установивши, що працівником відповідача під час виконання ним своїх службових обов'язків позивачам, у зв'язку із загибеллю сина, завдано моральну шкоду, суд апеляційної інстанції визначив розмір відшкодування моральних збитків по 40 тис. грн, однак не навів у рішенні достатніх мотивів для такого висновку з огляду на засади розумності, виваженості та справедливості.

Посилання апеляційного суду на те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_8 одружений, працездатний, займається підприємницькою діяльністю, за три квартали 2015 року отримав загальну суму доходу - 131 500 грн (у середньому 14 611 грн 11 коп. на місяць), не є достатньою підставою для зменшення розміру компенсації моральних збитків, встановлених судом першої інстанції, оскільки такі посилання не свідчать про відсутність у відповідача можливості компенсувати батькам померлого сина моральні збитки у визначеному міськрайонний судом обсязі з урахуванням розумності і справедливості.

За таких обставин, рішення апеляційного суду визнати законним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не можна. Таке судове рішення підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції, як це передбачено вимогами ст. 339 ЦПК України, з урахуванням того, що доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи висновків міськрайонного суду про необхідність стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на користь позивачів моральної шкоди в розмірі саме по 200 тис. грн, не спростовують.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року скасувати, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року, залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська