Справа № 473/1342/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"19" травня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_3.

Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої серед іншого майна увійшло право постійного користування земельною ділянкою площею 33,2 га., розташованою в межах території Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства (емфітевзис).

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину у встановленому законом порядку, звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу її оформлення, надавши докази факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, наявності у нього підстав для спадкування, належності спадкодавцю майнового права, зокрема правовстановлюючий документ на право постійного користування земельною ділянкою та технічну документацію із землеустрою. Проте державний нотаріус Кучерова Г.А. своєю постановою від 10 лютого 2015 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування землею, мотивуючи відмову наявністю розбіжностей в законодавстві щодо можливості спадкування особою права постійного користування земельною ділянкою та не вирішеному питанню щодо порядку реалізації цього права.

В подальшому нотаріус неодноразово відмовляв ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії в усному порядку з інших надуманих підстав.

Позивач вважав відмову у вчиненні нотаріальної дії безпідставною, незаконною, такою, що порушує його права, як спадкоємця та суперечить положенням «Методичних рекомендацій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою», затверджених наказом Головного управління юстиції у Миколаївській області №302/04 від 12 листопада 2014 року, а тому просив визнати дії державного нотаріуса незаконними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові, проте відмовилися від стягнення з відповідача понесених судових витрат.

Представник відповідача - Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Бойченко В.А. в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі з запереченнями проти позову. Заперечення обґрунтовував:

-безпідставністю тверджень позивача про те, що належне спадкодавцю право постійного користування земельною ділянкою є емфітевзисом, обов'язковою умовою виникнення якого є укладення письмового договору між власником ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися ділянкою для сільськогосподарських потреб (землекористувачем, емфітевтою) та державна реєстрація цього права;

-наявністю протиріч в правовстановлюючому документі та технічній документації на землю щодо виду речового права, яке належало спадкодавцю (право власності, користування), нездійсненням спадкодавцем за життя дій по відновленню меж земельної ділянки;

-безпідставністю тверджень позивача про те, що нотаріус неодноразово відмовляв йому у вчиненні нотаріальної дії з різних надуманих підстав, оскільки підстави відмови повністю викладені в постанові від 10 лютого 2015 року, після цього не змінювалися, встановлені нотаріусом підстави унеможливлюють видачу спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину;

-безпідставністю посилання ОСОБА_1 на положення «Методичних рекомендацій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою», затверджених наказом Головного управління юстиції у Миколаївській області №302/04 від 12 листопада 2014 року, які мають виключно рекомендаційний характер.

Виходячи з цих обставин, вважаючи дії нотаріуса та постанову законними, а тому представник відповідача просив відмовити позивачу в задоволенні позову.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника відповідача, оскільки матеріали містять достатньо відомостей про обставини справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, дослідивши надані стороною позивача для огляду технічний звіт по перенесенню в натурі проекту відводу земельної ділянки ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу в межах території Великосербулівської сільської ради народних депутатів Єланецького району, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення селянського (фермерського) господарства в межах території Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_3.

Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої серед іншого майна увійшло право постійного користування земельною ділянкою площею 33,2 га., розташованою на території Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яке належало йому на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 27 травня 1996 року, реєстр. НОМЕР_1

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину у встановленому законом порядку, звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу її оформлення.

Проте державний нотаріус Кучерова Г.А. своєю постановою від 10 лютого 2015 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування землею, мотивуючи відмову наявністю розбіжностей в законодавстві щодо можливості спадкування особою права постійного користування земельною ділянкою та не вирішеному питанню щодо порядку реалізації цього права.

Аналізуючи вимоги, заперечення та доводи сторін, суд виходить з наступного.

1) Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (ст. 129 ЦК України).

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 ЦК України).

Право постійного користування земельною ділянкою є майновим (речовим) правом, не пов'язане нерозривно з особою спадкодавця, а тому входить до складу спадщини та підлягає спадкуванню.

Разом з тим, згідно ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Тобто законодавець не визначив смерть землекористувача, як окрему підставу для припинення права користування земельною ділянкою, що ще раз підтверджує можливість його спадкування.

2) Ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України 1990 року (що був чинним на момент отримання спадкодавцем права користування ділянкою) визначалося, що користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства.

Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (що був чинним на момент отримання спадкодавцем права користування ділянкою)визначалося, що земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди.

У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності.

Надання таких ділянок здійснювалося в розмірах, порядку та за процедурою, визначеними ст.ст. 19, 50, 51, 52 ЗК України 1990 року, ст.ст. 5, 6 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство».

Згідно ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Форми державних актів затверджувалися Верховною Радою України (ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року).

З прийняттям чинного Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство» було внесено зміни до переліку суб'єктів, які можуть набути право постійного користування землею.

Зокрема, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; вищі навчальні заклади незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

Тобто з переліку суб'єктів, які можуть набути право постійного користування земельною ділянкою із земель державної власності виключено фізичних осіб.

Водночас п. 6 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

Однак згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року по справі №5-рп/2005 положення пункту 6 розділу X втратили чинність, як такі, що не відповідали Конституції України (були неконституційними) в частині зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Таким чином особа, яка на законних підставах набула право постійного користування земельною ділянкою, підтверджене правовстановлюючим документом, проте згідно Земельного кодексу України не може мати її на такому праві, зберігає це право до переоформлення у встановленому порядку права власності або права оренди на неї без обмеження певним строком.

3) Згідно ст. 102-1 ЗК України (аналогічні положення викладені в ст. 407 ЦК України та роз'ясненнях п. 22-3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ») право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; спливу строку, на який було надано право користування; відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису, укладеного в рамках такого партнерства).

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинено за рішенням суду і в інших випадках, встановлених законом (п. 22-3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ).

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», п. 22-3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Доводи сторони відповідача про те, що належне спадкодавцю право не є емфітевзисом, оскільки не виникло на підставі договору, не можуть бути в повній мірі прийняті судом до уваги, оскільки питання спадкування належного фізичній особі права постійного користування земельною ділянкою чинним законодавством не врегульовано, належне спадкодавцю право постійного користування земельною ділянкою та емфітевзис мають однакову правову природу, а тому, на думку суду, можливе застосування аналогії закону в частині можливості та порядку спадкування права постійного користування землею за аналогією з емфітевзисом.

4) Згідно ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат», п. 4.14 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», п. 4 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», п. 1 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених Законом.

Законом не визначено наявність розбіжностей в законодавстві щодо можливості спадкування певного майна (майнового права), наявність не вирішеного питання щодо порядку реалізації цього права в якості підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Разом з тим з метою усунення цих прогалин наказом Головного управління юстиції у Миколаївській області №302/04 від 12 листопада 2014 року затверджено «Методичні рекомендації щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою», якими нотаріусам Миколаївської області роз'яснено, що право постійного користування земельною ділянкою, що було набуте спадкодавцями на законних підставах, не припиняється зі смертю спадкодавця, входить до складу спадщини та підлягає спадкуванню на загальних підставах. Крім цього визначено рекомендований порядок оформлення такого права, форму та зміст свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 під час оформлення спадщини, надав нотаріусу необхідні докази, що підтверджують факт смерті спадкодавця, факт наявності родинних відносин зі спадкодавцем, факт належності спадкодавцю спадкового майна (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі як на час передачі ділянки в користування спадкодавцю, так і на час оформлення спадщини) тощо. В матеріалах спадкової справи містяться докази прийняття позивачем спадщини.

Доводи представника відповідача щодо наявності протиріч в правовстановлюючому документі та технічній документації на землю щодо виду речового права, яке належало спадкодавцю (право власності, користування), нездійснення спадкодавцем за життя дій по відновленню меж земельної ділянки не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи. Водночас вказані обставини не були відображені в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 лютого 2015 року в якості підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, проте, як слідує з заперечень відповідача, підстави відмови повністю викладені в постанові від 10 лютого 2015 року та після цього не змінювалися.

За встановлених обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії в межах його вимог є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України під час ухвалення рішення суд розподіляє між сторонами судові витрати з врахуванням розміру задоволених вимог.

Проте позивач в судовому засіданні відмовився від стягнення понесених ним судових витрат, а тому суд не вбачає підстав для їх розподілу.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії - задовольнити повністю.

Визнати незаконними дії державного нотаріуса Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Кучерової Ганни Анатоліївни щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою площею 33,2 га., розташованої на території Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Вознесенську Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Вуїв