У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 14 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, компанії Релемен Траст Лімітед про визнання правочину недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, - в с т а н о в и л а: У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 28 серпня 2000 року між нею та ОСОБА_4 було укладено письмову угоду без назви, згідно якої сторони домовились спільно діяти для досягнення загальних цілей та фінансового оздоровлення відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю». Пунктом 6.2 угоди встановлено, що у разі порушення будь-яких умов укладеної угоди, винна сторона виплачує іншій стороні за першою вимогою, та в будь-якому випадку не пізніше одного календарного місяця з дня виявлення порушення штраф, еквівалентний 1 млн 500 тис. доларів США. У липні 2013 року їй стало відомо про те, що 3 липня 2013 року компанією Релемен Траст Лімітед до неї пред'явлено позов про стягнення еквіваленту 1 млн 500 тис. доларів США. Під час ознайомлення з матеріалами справи дізналася, що 20 листопада 2012 року між ОСОБА_4 і компанією Релемен Траст Лімітед було укладено договір відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_4 передав Релемен Траст Лімітед усі належні йому права вимоги за угодою від 28 серпня 2000 року. На її думку, договір відступлення права вимоги є таким, що суперечить вимогам закону, так як за спірним договором було відступлено право вимоги за нікчемним правочином, оскільки сторони за спірним договором здійснили заміну боржника у зобов'язанні без згоди кредитора, зобов'язання за спірним договором нерозривно пов'язано з особами як боржника, так і кредитора, спірний договір був спрямований не на заміну кредитора у зобов'язанні, а на створення умов для пред'явлення іншою особою майнових вимог за, начебто, невиконання зазначеного зобов'язання. З огляду на викладене, просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 20 листопада 2012 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок Київського районного суду м. Донецька від 5 листопада 2015 року про те, що дійсність угоди від 28 серпня 2000 року підтверджена рішенням Київського районного суду м. Донецька від 7 жовтня 2013 року, а також висновок про те, що встановлене рішенням Київського районного суду м. Донецька від 5 листопада 2015 року не підлягає доказуванню згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, при цьому змінивши рішення суду в мотивувальній частині, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами ст. 513 ЦК України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки будь-яких застережень щодо неможливості укладання договору про відступлення права вимоги не було, компанія Релемен Траст Лімітед набула право вимоги за угодою від 28 серпня 2000 року та є належним кредитором у справі, вказані позивачем підстави щодо визнання договору відступлення права вимоги недійсним не порушують її права, свободи та інтереси, які відповідно в такому разі не потребують відповідно і судового захисту, а вимоги позивача щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги є безпідставними. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і не згоди заявника з висновками судів по їх оцінці. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану їїпредставником ОСОБА_5, відхилити. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: В.А. Черненко В.І. Журавель С.П. Штелик
й