АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5750/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.,

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Ігнатьєву Є.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і малолітнього ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_2, третя особа-Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і малолітнього ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_2, третя особа-Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житла задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і малолітнього ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і малолітнього ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір по 38,23 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить про скасування рішення суду першої інстанції і відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що позивачем не було взято до уваги, що спірна квартира є єдиним житлом для відповідачів. Не було враховано інтереси малолітньої дитини, якій необхідні належні умови для її розвитку. Зазначав також про виникнення тимчасових фінансових труднощів.

Крім того, в силу Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово відчужувати без згоди власника нерухоме майно, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань за кредитами.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк набув право власності на спірну квартиру, а тому відповідачі втратили право користування вказаною квартирою та підлягають виселенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Судом встановлено, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке змінило свою назву на ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 800002886.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 26 грудня 2007року між ПАТ ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 був укладений і нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири 800002886-И, згідно з яким останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 70,10 кв.м., житловою площею 42,10 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1

Як вбачається з виконавчого напису, відповідач не дотримувався умов договору у зв'язку з чим 22.02.2013 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та запропоновано за рахунок коштів отриманих від реалізації квартири задовольнити вимоги ПАТ «Альфа Банк» у розмірі заборгованості, що виникла в наслідок невиконання ОСОБА_2 умов Кредитного договору з 26.05.2011 року до 16.01.2013 року у розмірі 958 540,12 грн.

20.09.2013 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про добровільне виселення.

У позасудовому порядку вимогу банку виконано не було.

Факт неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором встановлено судом першої інстанції на підставі повної та всебічної оцінки обставин справи та відповідачами не заперечувався.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Частина 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільнять жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виходячи із змісту ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", яка регулює право дитини на майно, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин із відчуження жилого приміщення, стосовно якого в дитини є право користуватися.

За довідкою форми № 3, в квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_2, його дружина - ОСОБА_4, син - ОСОБА_5, 1994 року народження, син - ОСОБА_6 2008року народження був зареєстрований в житловому приміщенні 2008 році, а договір іпотеки спірної квартири між позивачем та відповідачем було укладено 26.12.2007 року. (а.с.24)

Таким чином, встановлено, що дитина не мала права власності на предмет іпотеки та не мала права на користування ним на момент укладення договору іпотеки, а реєстрація неповнолітніх дітей, вчинена без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про виселення осіб з квартири, що є предметом іпотеки.

Враховуючи, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, письмова вимога позивача про добровільне виселення відповідачами залишена поза увагою, право на користування квартирою у неповнолітнього виникло після укладення договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про виселення відповідачів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. 303, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді