АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі Григорєвій В.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

встановила:

ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року, де ставить питання про його зміну в частині визнаного за позивачем розміру частки спірного майна, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 1995 року по 19 вересня 2014 року. Від спільного подружнього життя мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6-7).

У період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7 за реєстровим № 6985 (а.с.8-19).

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка спільно нажита з відповідачем під час шлюбу майна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При вищенаведених обставинах, суд відповідно до ст.60, 63, 70 СК України, прийшов до обґрунтованого висновку, що спірне майно, яке придбано в період шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, тому визнав за позивачем права власності на ? частину.

Доводи апеляційної скарги, що внесок грошових коштів скаржника був більший за внесок позивача, а тому розмір часток необхідно змінити з ? на 24/100, не може бути прийнято судом до уваги з наступних підстав.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Враховуючи, що спірна квартира придбана подружжям за час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу в рівних частинах.

Посилання апелянта на те, що частину коштів, в розмірі 13000 доларів США, на придбання спірної квартири їй подарувала мати, не можуть бути підставою для зміни рішення суду, оскільки у відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте, будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували внесення відповідачем у придбання спірної квартири особистих коштів отриманих в дар, суду не надані.

Згідно повідомлення банку отриманого апеляційним судом за клопотанням відповідача, відкритий рахунок, на який посилається відповідач, як на доказ зняття особистих коштів, подарених їй для придбання квартири, будь-якого перерахування, чи зняття коштів по ньому не відбулося /а.с. 247/.

Крім того, за вимогами ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Допущені судом порушення норм процесуального права, про які зазначено в апеляційній скарзі щодо допиту свідків, на законність рішення суду не вплинули.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та непогодженню з висновками суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: