У х в а л а

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулась з даним позовом, в якому просила визначити їй додатковий, трьохмісячний, строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позову зазначала, що вона піклувалась про ОСОБА_8 за життя, допомагала у господарстві, обробляла земельну ділянку, готувала їжу, і поховала померлу за власні кошти.

Позивач зазначала, що основною причиною, яка перешкодила їй звернутися у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини стало те, що вона не знала про наявність заповітів, вчинених ОСОБА_8 на її ім'я, а вважала, що оскільки в останньої є рідний брат ОСОБА_9, то саме він і успадковуватиме майно після її смерті. Про існування заповітів вона дізналася коли ОСОБА_7 - донька ОСОБА_9 (брата заповідачки), претендуючи на спадкове майно ОСОБА_8, звернулася до суду про встановлення факту належності спадкодавцю житлового будинку та земельних ділянок, визнання права власності на спадкове майно, визнання заповіту недійсним.

Посилаючись на те, що вона зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте постановою нотаріуса від 18 січня 2012 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку із пропуском строку для прийняття спадщини і такий строк вона пропустила у зв'язку із незнанням про існування заповітів, позивач просила суд задовольнити позов та визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2015 року в задоволені позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визначено ОСОБА_6 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, терміном у два місяці.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 13 лютого 2007 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіла ОСОБА_6 земельну частку (пай), державний акт НОМЕР_1, розміром 1,0937 га, яка знаходиться на території Левківської сільської ради, і майновий пай.

Крім того, 15 травня 2008 року ОСОБА_8 все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

Відповідно до постанови нотаріуса третьої Житомирської державної нотаріальної контори Андрус А.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 січня 2012 року ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 1,0937 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану на території Левківської сільської ради, у зв'язку з пропущенням строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України).

У той же час, законодавець передбачив в положеннях ч.3 ст. 1272 ЦК України, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Із позовних вимог, доводів апеляційної скарги та пояснень ОСОБА_6 вбачається, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, у зв'язку із тим, що не знала про наявність вказаних заповітів, а спадкоємцем по закону після смерті ОСОБА_8 був рідний брат останньої - ОСОБА_9, який на думку позивача мав успадкувати все майно померлої.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 знала про існування заповітів, які складені померлою ОСОБА_8 на її ім'я, що є об'єктивною та істотною причиною для визнання поважною причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, у зв'язку із чим вимоги ОСОБА_6 підлягають задоволенню на підставі ч.3 ст. 1272 ЦК України.

Проте, вказаний висновок суперечить вимогам закону й матеріалам справи.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справі № 6-85цс12 від 26 вересня 2012 року та у справі 6-1486цс15 від 04 листопада 2015 року, і відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови (роз'яснення, викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2015 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

Ухвалюючирішення, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 10, 11, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув, не перевірив належним фактичних обставин справи та не дав необхідної оцінки доводам, якими сторони обґрунтовували свої вимоги за заперечення та дійшов помилково про те, що незнання особи про існування заповіту є підставою для визначення ОСОБА_6 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, який визначено ОСОБА_6, а саме шляхом визначення останній додаткового строку для прийняття спадщини.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року скасувати, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2015 рокузалишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик