Справа № 132/373/15-ц Провадження № 22-ц/772/2621/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Україна», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, за апеляційною скаргою представника Фермерського господарства «Україна» - ОСОБА_3 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ФГ «Україна» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним зазначивши в заяві, що він є власником земельної ділянки, площею 1,9171 га, цільове призначення якої-ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лісоволисіївської сільської ради, Калиновського району, Вінницької області. В грудні 2014 року він дізнався, що 20.12.2011року між ним та ФГ «Україна» було укладено договір оренди землі №302, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Калинівському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 18.11.2013 року. Даний договір оренди землі укладено на 15 років, хоча при укладенні проекту договору сторони домовлялись укласти договір на 5 років. Тому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, а також зобовязати ФГ «Україна» повернути йому земельну ділянку, розташовану на території Лісоволисіівської сільської ради, Калинівського району, Вінницької області, посилаючись на те ,що відповідач ввів його в оману, щодо строку дії договору оренди земельної ділянки.

17.03.2015 року позивачем ОСОБА_2 внесено зміни до позовної заяви, в якій він зазначив, що спірний договір оренди земельної ділянки він не підписував. В договорі також не визначений чіткий розмір орендної плати, не вказана нормативна грошова оцінка земельної ділянки, відсутні умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, тому відсутність таких істотних умов є підставою для визнання такого договору оренди недійсним.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 06.06.2016 року позов ОСОБА_2 до ФГ «Україна», за участі третьої особи без самостійних вимог - Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції у Вінницькій області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Україна» від 20.12.2011 року, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Калинівському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 18.11.2013 року, кадастровий номер №:02:000:226.

Зобовязано ФГ «Україна» повернути земельну ділянку загальною площею 1,9171 га, розташовану на території Лісоволисіївської сільської ради, Калинівського району, Вінницької області, що належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯД №408756, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №61.

Стягнуто з ФГ «Україна» на користь позивача ОСОБА_2 243 грн.60 коп. на відшкодування витрат за сплату судового збору.

В апеляційній скарзі Голова ФК «Україна» ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ФК «Україна», перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_4 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовільнити або в позові відмовити.

Матеріалами справи встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №408756 позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 1,9171 га з цільовим призначенням-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

20.11.2011 року між ОСОБА_2 та ФГ «Україна» було укладено договір оренди земельної ділянки №302, яка знаходиться на території Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області строком на 15 років. Даний договір оренди земельної ділянки зареєстрований у відділі Держкомзему у Калинівському районі Вінницької області про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 18.11.2013 року, кадастровий №:02:000:226.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до розяснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року (з наступними змінами, внесеними постановами від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

ОСОБА_4 з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,2,3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом договору є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

Задовольняючи вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначив з яких конкретно підстав, передбачених ст.215 ЦК України правочин укладений між сторонами визнано недійсним.

Визнаючи укладений між сторонами у справі договір оренди землі недійсним, судом першої інстанції прийнято за категоричний і беззаперечний доказ у справі висновок експерта Київського обласного НДЕКЦ Міністерства внутрішніх справ України №3-03/1891 від 06.04.2016 року про те, що підпис в договорі оренди землі від 20.12.2011 року в графі «Реквізити» «Орендодавець» виконаний ймовірно не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.58 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.59, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ОСОБА_4 судово-почеркознавчої експертизи (загальна часина) НДЕКЦ МВС України; Уклад. К.М. ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7., 2008.-34 с. (реєстраційний код 1.1.54) та ОСОБА_4 дослідження підписів. Уклад. ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, схваленою координаційно-методичною радою НДЕКЦ МВС України протокол від 30.10.2008 року за №23.К., 2009.-21 с. (реєстраційний код 1.1.53), ймовірний висновок експерта не може бути покладений в основу рішення суду. Категоричний висновок експерта є джерелом доказів, а фактичні дані ,викладені у висновку - доказами по справі. Ймовірний висновок не може бути таким джерелом доказів, а він лише дозволяє отримати орієнтуючу, пошукову інформацію, висунути версії, визначити напрямок судового розгляду.

Тому, відповідно до ч.ч.4,6,7 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України.

Отже, висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню і перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами.

Оцінивши висновки, зроблені експертом, суд може покласти їх в основу свого рішення, в іншому випадку суд повинен мотивувати у своєму рішенні чому саме він не погоджується із висновком експерта.

Разом з тим матеріалами справи встановлено, що спірний договір оренди земельної ділянки укладено у письмовій формі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди, до договору оренди земельної ділянки додано копію державного акта, при складанні, видачі та реєстрації яких було вчинено відповідні план та схем земельної ділянки, кадастрові плани з відображенням обмежень (обтяжень) у їх використанні та встановлених сервітутів, а також внесено опис меж, де зазначено сусідніх землекористувачів.

ОСОБА_4 акта приймання-передачі обєкта оренди власник земельної ділянки ОСОБА_2 на виконання умов договору оренди земельної ділянки від 20.12.2011 року передав належну йому на праві власності земельну ділянку у строкове користування Орендарю-ФГ «Україна» (а.с.24).

На протязі пяти років з часу укладення договору оренди землі ОСОБА_2 особисто в бухгалтерії ФГ «Україна» отримував орендну плату за користування належною йому на праві власності землею, і ніяких заяв щодо недійсності укладеного 20.12.2011 року між сторонами договору оренди земельної ділянки від позивача не надходило.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що укладення договору оренди земельної ділянки не відповідає вільному волевиявленню позивача, як учаснику зазначеного правочину не відповідає дійсним обставинам справи, не ґрунтується на вимогах закону та спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст.627, ч.1 ст.638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.15 ЗУ «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови та строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

ОСОБА_4 вимог ст.ст.13,14 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2, всупереч вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, під час розгляду справи змінив підстави для задоволення раніше заявленого ним позову про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, зазначивши у позовній заяві про порушення відповідачем істотних умов договору оренди земельної ділянки, а саме про те, що в договорі відсутній розрахунок про розмір орендної плати, а також у договорі не передбачено обовязкову умову до договору оренди земельної ділянки, щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Такі твердження позивача повністю спростовуються матеріалами справи та змістом укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки.

Так, в п.9 Договору оренди земельної ділянки від 2012.2011 року визначено, що розмір орендної плати складає 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Тому, твердження ОСОБА_2 про відсутність у договорі домовленостей щодо розміру орендної плати не відповідають дійсності, оскільки цей розмір встановлений у договорі у відсотковому відношенні від розміру нормативно-грошової оцінки земельної ділянки і вираховується на підставі даних територіального органу Держземагенства України.

Нормативно-грошова оцінка землі не є сталою і може змінюватись протягом строку дії договору, а сума орендної плати відповідно до п.10 Договору оренди землі підлягає індиксації. В даному випадку в договорі немає необхідності зазначати розмір орендної плати в твердій грошовій сумі на весь період дії договору (а.с.20-24).

Окрім того, позивач ОСОБА_2 отримуючи орендну плату не скаржився на те, що її розмір не визначений та не встановлений у договорі оренди землі.

Доводи позивача ОСОБА_2 про необхідність визнання договору оренди землі недійсним у звязку із відсутністю у ньому умов передачі права оренди в заставу та внесення права оренди до статутного фонду спростовуються наступним.

ОСОБА_4 з абзацом 11 ч.1 ст.15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, яка була чинною на момент укладення договору) істотною умовою договору оренди землі є умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст.ст.4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Однак, згідно п.14 розділу «Перехідних положень» Земельного кодексу (в редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних фондів господарських товариств.

Відповідно до ч.2 ст.4 ЗУ «Про заставу» предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужене заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

ОСОБА_4 з п.п.б п.15 розділу «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною на момент укладення договору) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Аналіз наведених норм дає підстави суду дійти висновку про те, що відсутність у договорі оренди істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним.

Крім того, істотні умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки визначені у п.40.1 Договору оренди земельної ділянки від 20.12.2011 року (а.с.20-23).

Судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою вимоги ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України про, те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивача у звязку з відсутністю в договорі оренди зазначених умов, їх істотність, а також судом не зясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивача.

В п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» судам розяснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.1, 2 ст.3 ЦПК України ), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Висновки суду першої інстанції у даній справі також не узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 року №6-94цс та від 04.02.2015 року №6-233цс14.

ОСОБА_4 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що належних та допустимих доказів позивачем ОСОБА_2 на підтвердження заявлених ним вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки суду не надано, судова колегія приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених позивачем вимог.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в силі залишатись не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами у справі провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Фермерського господарства «Україна» - ОСОБА_3задовільнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Україна», за участю третьої особи без самостійних вимог Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції у Вінницькій області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фермерського господарства «Україна» судові витрати в сумі 267 грн.31 копійки.

Рішення суду набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_10

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ ОСОБА_11