У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» (далі - ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «УКРБІЗНЕСБАНК» (далі - Уповноважена особа) звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29 травня 2013 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 180 тис. грн зі сплатою 18,2 % річних з кінцевим строком повернення до 28 травня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 28 травня 2013 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1. Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 травня 2013 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

Оскільки позичальник та поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, станом на 15 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 186 708 грн 41 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідачів.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Український Бізнес Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов

ПАТ «Український Бізнес Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 12 274 грн 96 коп., яка складається із заборгованості за відсотками - 10 474 грн 96 коп. та заборгованості по щомісячній комісії - 1 800 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що об'єктивною підставою припинення виконання позичальником з лютого 2015 року своїх кредитних зобов'язань стало введення процедури ліквідації банку, внаслідок чого на місцях закрились філії банку, а інші банки такі платежі не приймали. Одночасно позичальником приймались міри щодо врегулювання питання оплати своїх щомісячних платежів, у зв'язку з чим він неодноразово звертався до Національного банку України, проте відповіді не отримав. Отже, заборгованість виникла не з вини відповідача.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не виконували взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки, зокрема не сплачували відсотки за користування кредитом допустили заборгованість, яку слід стягнути з них на користь банку в солідарному порядку. При цьому апеляційний суд вважав, що підстав для дострокового стягнення кредитної заборгованості немає, оскільки умовами договору передбачено, що про намір дострокового стягнення заборгованості банк письмово повідомляє позичальника, після чого останній зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги повернути кредит. Проте банк не виконав цю умову договору, не повідомив боржника про такий намір. Крім того, у позичальника відсутня заборгованість за основним боргом.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можназ наступних підстав..

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 29 травня 2013 року між ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 180 тис. грн зі сплатою 18,2 % річних з кінцевим строком повернення до 28 травня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 28 травня 2013 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1.

Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 травня 2013 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

Оскільки позичальник та поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, за розрахунком банку, утворилась заборгованість у розмірі 186 708 грн 41 коп.

Відповідно до п. 6.3 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення та повернення наданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків у випадку непогашення позичальником процентів та/або щомісячного внеску по кредиту згідно графіка.

Також у вказаному пункті договору зазначено, що про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, сплати неустойок, збитків, банк письмово повідомляє позичальника.

Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені цим договором.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У п. 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення ст. ст. 1050, 1054 ЦК України і виходити із того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Передбачене ст. 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення ст. 651 ЦК України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 303, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не звернув увагу, що кредитодавцю право на дострокове погашення заборгованості надано законом, не дав оцінку тому, чи відмова у достроковому стягненні кредитної заборгованості з посиланням на умову договору щодо попередження позичальника про намір дострокового стягнення, а не про вимогу дострокового стягнення, не позбавить кредитодавця його законного права на отримання належних йому коштів.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що відсутність заборгованості за основним боргом не позбавляє банк права вимагати дострокового погашення за кредитним договором, оскільки заборгованість за відсотками є заборгованістю за основними зобов'язаннями, та дійшов до передчасного висновку про відсутність підстав для дострокового стягнення кредитної заборгованості.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик