Справа № 459/2487/15 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/783/1415/16 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, стягнення грошової компенсації, що становить 1/2 вартості автомобіля, стягнення грошової компенсації за покращення майна у вигляді придбаних будівельних матеріалів у розмірі 1/2 їх вартості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, вимоги по якому збільшив заявою від 25.09.2015 року та в кінцевому просив постановити рішення, яким встановити факт перебування з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах у період із 1996 року по 15.09.2000 року та із 26.11.2004 року по 10 липня 2015 року без реєстрації шлюбу, визнати спільною сумісною власністю набуте під час проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу майно: автомобіль Volkswagen 70X02A, 1997 р.в., ДНЗ НОМЕР_1, пральну машину, холодильник дві морозильні камери, два телевізори, шафу-купе, спальню провести розподіл такого майна по запропонованому позивачем варіанту у тому числі в рахунок поділу в рівних частинах придбаного авто, що зареєстрований на ім»я відповідача, стягнути з неї половину його вартості, яка встановлена відповідним висновком, стягнути 31 550 гр. з відповідач грошову компенсацію, що становить половину витрачених коштів за покращення в період 2004 - 2014 року майна - квартири відповідача, проведенням ремонтних робіт за час спільного проживання.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім"єю без реєстрації шлюбу з 08.05.2008 року по 10.07.2015 року.

Визнано спільною сумісною власністю набутою за час проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 автомобіль Volkswagen 70X02A, 1997 р.в., ДНЗ НОМЕР_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржили сторони.

Позивач ОСОБА_2 посилається на його незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити повністю. Мотивує тим, що висновки суду про те, що у нього із відповідачкою сімейні стосунки розпочались лише 08.05.2008 року, а саме з часу його реєстрації у квартирі відповідачки, і що лише після цього між ними склались усталені відносини, які притаманні сім»ї є помилковими, оскільки суд не в повній мірі дослідив обставини справи та не прийняв до уваги показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які були сусідами сторін, та пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання майна спільною сумісною власністю пральної машини, холодильника, морозильних камер, телевізора, шафи-купе, спальні та поділу цього майна, звертає увагу на те, що чинне законодавство вимагає встановлення лише обсягу нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясування джерела і часу придбання, а не як зазначив суд, що позивачем не надано доказів дійсної вартості меблів та побутової техніки, квитанцій на їх покупку, паспортів на це майно, більш детальної характеристики цього майна, що це майно перебуває у відповідача, періоду його придбання. Крім того, відповідачка не заперечила про наявність такого майна.

Вважає безпідставною відмову у позові щодо стягнення грошової компенсації покращення майна - квартири відповідача на що придбано і використано будівельні матеріали. Відповідачкою не надано доказів проведення ремонтних робіт за її кошти, оскільки надані відповідачкою товарні чеки є неналежними доказами, бо з таких не убачається, хто саме купував такі товари.

Вказує, що не є вірним висновок суду про те, що позовна вимога про поділ спірного автомобіля шляхом присудження грошової компенсації з відповідача є не вірним спосіб захисту. Встановивши факт спільного проживання у визначений судом період, визнавши цей автомобіль таким, що набутий у цей період, суд безпідставно не вирішив питання про його поділ у спосіб запропонований позивачем та не вірно застосував при цьому норму матеріального права.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу мотивує тим, що у суду не було правових підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, оскільки позивач не бажав створювати сім»ю, лише час від часу приходив, залишався ночувати, однак спільного бюджету у них не було, спільних коштів не існувало, спільного господарства не вели. Факт церковного шлюбу не спростовує дійсних стосунків, які склалися між сторонами.

Щодо придбаного спірного ТЗ, то такий був придбаний нею 03.08.2010 року за кошти, які регулярно їй передавала її дочка, ОСОБА_12, яка більше 10 років перебуває на заробітках в Італії. Машина куплена фактично для онуки, котрій 15 років, тому зареєстрована на відповідачку. Доходи ОСОБА_2 не були значними, а тому не дозволяли йому заощадити кошти на купівлю ТЗ. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів про те, що у нього були у власності автомобілі, які він в подальшому відчужував і що саме за отримані кошти від продажу автомобілів доклав кошти для придбання спірного автомобіля.

Визнаючи ТЗ спільною сумісною власністю, суд виходив лише з показань самого позивача та показань свідків, що не може бути достатньою підставою для задоволення позову в цій частині.

На підставі наведеного просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в цілому.

При розгляді справи за апеляційними скарги особи, що їх подали, їх представники мотиви таких підтримали.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в рахунок поділу ТЗ, визнаного судом спільною власністю сторін та придбаного у період проживання сім»єю без реєстрації шлюбу, таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково вимоги позивача та вирішуючи питання про відмову у задоволенні вимог у зазначених у рішення частині, суд обґрунтовував свої висновки достатніми мотивами та застосував правильно відповідні норми матеріального права.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення галви 8 цього Кодексу / стаття 74 СК України /.

Суд врахував роз»яснення, що у п 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за яким судам роз'яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно з п.23 зазначеної постанови, - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи позов в цій частині вимог, суд надав належну правову оцінку наданим доказам, про що зазначив у своєму рішенні.

Суд встановив перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_13 з 16.09.2000р. по 25.11.2004р., що підтверджено копіями паспортів виданих на їх ім»я.

Врахував, що 06.03.2008р. здійснено таїнство шлюбу над ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що підтверджено копією свідоцтва про таїнство шлюбу.

ОСОБА_2 значиться зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 08.05.2008р. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4, що підтверджено довідкою №7400 від 04.09.2015р. КП «Комінтех» та 18.07.2008р. ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Кварц» договір про надання послуг електрозв»язку та встановлення телефону за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ, автомобіль «Volkswagen» моделі 70Х02А, 1997 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2, білого кольору, д.р.н. НОМЕР_1 належить ОСОБА_4, зареєстрований за нею 03.08.2010р.

05.08.2010р. на імя ОСОБА_2 видано тимчасовий реєстраційний талон на автомобіль «Volkswagen» моделі 70Х02А, 1997 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2, білого кольору, д.р.н. НОМЕР_1.

Згідно полюсу обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ, автомобіль «Volkswagen» моделі 70Х02А, 1997 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2, білого кольору, д.р.н. НОМЕР_1 забезпечений, страхувальником виступав саме ОСОБА_2 Вартість автомобіля «Volkswagen» моделі 70Х02А, 1997 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2, білого кольору, д.р.н. НОМЕР_1 складає 85964,93грн, згідно висновку експерта.

Вирішуючи про задоволення позову частково в означеній вище частині, суд першої інстанції надав вірну оцінку доказам у справі, у тому числі показанням свідків та обґрунтовано надав перевагу письмовим доказав у справі, про які зазначено вище і достатньо мотивував свій висновок та дійшов вірного висновку щодо перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у період визначений судом.

Обґрунтованим є висновок суду щодо визнання вказаного вище автомобіля спільною сумісною власністю, що узгоджується з положеннями статті 74 СК України.

Вирішуючи спір в цій частині суд також взяв до уваги докази щодо майнового стану сторін у період до придбання спірного автомобіля. Надав таким доказам належну правову оцінку, про що детально описав у своєму рішенні. Суд всебічно дослідив майновий стан за час їх спільного проживання та дійшов обґрунтованого висновку про визнання зазначеного ТЗ спільною власністю сторін як фактичного подружжя.

Факт отримання ОСОБА_4, згідно довідки Української фінансової групи від 16.10.2015р. коштів через платіжну систему Western Union, а саме гроші: 28.03.2014р. 95 євро, 11.04.2014р. 100 євро, 19.04.2014р. 100євро, 21.05.2014р. 150 євро, 16.12.2014р. 945 євро та згідно довідки Української фінансової групи від 16.10.2015р. отримання ОСОБА_4 через платіжну систему MoneyGram гроші: 21.08.2014р. 100 євро. , не свідчить про витрачання зазначених коштів на придбання спірного авто в тому числі з врахуванням періоду таких платежів та дати купівлі авто.

Наявність у ОСОБА_4 вкладів у 2009, 2010, 2011, 2012 р.р. у Приватбанку, що підтверджується виписками по рахунку клієнта, з врахуванням періоду купівлі автомашини, також не свідчить про придбання такої саме за особисті кошти відповідачки.

Визнавши зазначений автомобіль спільною сумісною власністю сторін, як набутого у період перебування у фактичних шлюбних відносинах, дослідивши докази його спільного використання про що вказано вище, суд необґрунтовано вирішив про відмову у поділі такого та стягненні з відповідача на користь позивача ? вартості такого авто, яка встановлена висновком №33 від 10.09.2015 року про визначення вартості транспортного засобу, яким встановлено його вартість у сумі 85 964 гр. 93 коп. / а.с. 48/, що не спростовано відповідачем.

Згідно ч.2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч.4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

За змістом ч.5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Мотиви рішення суду про відмову у позові в цій частині за відсутності внесених відповідачем коштів на депозитний рахунок не узгоджується з нормами матеріального права, на які послався суд, оскільки вимоги про стягнення ? вартості з відповідача заявлено позивачем у справі. Тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення вимог в цій частині позову ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні інших вимог позивача, суд всебічно дослідив обставини справи, дотримався норм процесуального права та роз»яснив сторонам положення ч.4 статті 10 ЦПК України, що визнано представниками сторін у суді апеляційної інстанції, надав належну правову оцінку наданим доказам, які обґрунтовано визнав недостатніми для вирішення про визнання спільною сумісного власністю сторін іншого майна зазначеного у позові - предметів домашнього вжитку та обґрунтовано відмовив за недоведеністю у задоволення вимог про стягнення грошової компенсації за покращення житла, власником якого є відповідач у справі.

В цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, базується на досліджених доказах, наданих сторонами у справі, з достатнім наведенням мотивів прийняття такого рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність рішення суду в означеній частині та доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 не спростовують висновків колегії суддів.

Керуючись ст. 303,304, п.3 ч.1 ст. 307, п.3 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, 316, 317 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2015 року в частині відмови позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації, що становить 1/2 вартості автомобіля скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким в рахунок поділу автомобіля марки «Volkswagen» моделі 70Х02А, 1997 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ? його вартості, що становить 42 982 грн. 47 коп. / сорок дві тисячі дев»ятсот вісімдесят дві гривни /.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді