Справа № 500/1907/16-ц
Провадження № 2/500/1731/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Присакар О.Я.,

при секретарі Черненко Х.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

14.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ним, як спадкоємцем за законом першої черги, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Каланчак, вул. Дімітрова, 60, мотивуючи свої вимоги тим, що вищевказаний житловий будинок станом на 14.04.1991 року відносився до типу колгоспного і на цю дату у будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а отже кожному із них належить по 1/2 частині. 03.07.1997 року ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Каланчак, вул. Дімітрова, 60. ОСОБА_5 заповіту не залишила. При зверненні до нотаріуса для оформлення спадщини, позивачу було відмовлено, у звязку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи необхідні для оформлення спадщини та реєстрації на підставі п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК України в редакції 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Частиною 2 ст.123 ЦК України в редакції 1963 року передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 60 двір по вул. Дімітрова, 60 в с. Каланчак Ізмаїльського району Одеської області станом на 14 квітня 1991 року відносився до типу колгоспного та на цю дату в будинку мешкали та були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 720 від 17 листопада 2015 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 196257, повторно виданого 15.12.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізмаїльському району Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_5 померла 03.07.1997 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Після смерті ОСОБА_5 згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Каланчак, вул. Дімітрова, 60.

За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 42686759 від 15.01.2016 року, згідно якого інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені ОСОБА_5, відсутня.

Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) після смерті ОСОБА_5 являються:

- чоловік ОСОБА_2, що підтверджено рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 01.09.2000 року, згідно якого був встановлений факт родинних відносин, а саме ОСОБА_2 був визнаний чоловіком ОСОБА_5;

- син ОСОБА_3;

- донька ОСОБА_4.

Інших спадкоємців, які заявили права на спадкове майно, немає.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину.

В судовому засідання було встановлено, що позивач фактично вступив у володіння спадковим майном, що підтверджено довідкою № 720 від 17.11.2015 року, наданою виконавчим комітетом Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, тобто вважається таким, який фактично прийняв спадщину.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично не вступили в управління або володіння спадковим майном та з заявою про прийняття спадщини не звертались, тобто вважаються такими, які фактично не прийняли спадщину.

Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу ОСОБА_6 від 11.03.2016 року за № 81/5/2016 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи необхідні для оформлення спадщини та реєстрації на підставі п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій.

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 станом на 14 квітня 1991 року проживали та були зареєстровані в житловому будинку по вул. Дімітрова, 60 в с. Каланчак Ізмаїльського району Одеської області, який станом на 14 квітня 1991 року відносився до типу колгоспного двору, про що наявні відомості в погосподарській книзі Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району, однак позивач позбавлений можливості розпоряджатися належним їм майном та не можє зареєструвати право власності на належну йому частину житлового будинку, а тому суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,130,174,213-215 ЦПК України, ст. 525, 534, 535, 549 ЦК УРСР (1963 року), суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Каланчацької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Каланчак, вул. Дімітрова, 60.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_7