Провадження № 22ц/784/1238/16 Суддя першої інстанції Губницький Д.Г.
Справа№489/447/14-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 січня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 3 березня 2008 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитно-заставний договір, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2 171 грн. 20 коп. на строк 12 місяців з 3 березня 2008 року по 3 березня 2009 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок з подальшим використанням цих коштів за допомогою банківської картки кредитка «Універсальна». При цьому позичальник зобов'язався за користування кредитом сплачувати відсотки у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячно в період з 19 по 24 число сплачувати платіж у розмірі 282.60 грн., який складається з заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії та інших витрат.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору у нього утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 18 грудня 2013 року склала 14 297 грн. 34 коп.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитно-заставним договором від 3 березня 2008 року в сумі 14 297 грн. 34 коп.

Відповідач позовні вимоги не визнав та звернувся з заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі Банк просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, а саме, місцевий суд не врахував, що умовами кредитного договору збільшена позовна давність до 5 років.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що суб'єктивне право позивача, про захист якого він просить, є порушеним, проте позивачем пропущено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується з огляду на таке.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), законом установлена спеціальна позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 3 березня 2008 року між ОСОБА_2 та Банком було укладено кредитно-заставний договір, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2 171 грн. 20 коп. на строк 12 місяців на період з 3 березня 2008 року по 3 березня 2009 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок з подальшим використанням цих коштів за допомогою банківської картки кредитка «Універсальна». При цьому позичальник зобов'язався за користування кредитом сплачувати відсотки у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячно в період з 19 по 24 число сплачувати платіж у розмірі 282.60 грн., який складається з заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії та інших витрат (а.с.4-7,124-129).

В заяві передбачено, що у випадку порушення позивальником зобов'язань із погашення кредиту позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої зазначений у п. 5.1 Умов за кожен день прострочки.

При цьому позичальник погодився, що заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) (надалі - Умови), Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір ( а.с. 4).

Таким чином, судом встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Правилами користування платіжною карткою (надалі - Правил), передбачено, що погашення кредиту здійснюється шляхом внесення коштів та зарахування їх банком на картрахунок держателя картки (п.п. 5.2 Правил).

Підпунктом 5.3 Правил визначено, що строки і порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним карткам із встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведено в Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, що передбачена Тарифами, та частину заборгованості по кредиту.

Ні пам'ятка клієнта, ні Тарифи позивачем суду не надавались.

Як вбачається з умов договору, відповідач повинен був сплачувати заборгованість за договором щомісячними платежами у розмірі 282.60 грн. в період з 19 по 24 число.

Відповідач припинив виконувати свої зобов'язання щодо погашення заборгованості щомісячними платежами за договором з серпня 2008 року.

Строк дії договору та картки співпадає і сплинув 3 березня 2009 року.

Пунктом 5.5 Умов, які діяли на час укладання кредитно-заставного договору ( а.с.5-7), передбачено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

За твердженнями представника Банку відповідач ці Умови не підписував, але знайомилася з ними про що свідчить його підпис в заяві.

З огляду на зазначені правові норми, Умови та Правила, а також встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що право пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання у позивача виникло щодо місячних платежів після несплати чергового платежу (серпень 2008 року ), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з дня останнього місяця, визначеного на платіжній картці, тобто з 3 березня 2009 року.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14, відповідно до якої платіжна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як встановлено строк дії картки закінчився 3 березня 2009 року, а відтак саме з цього часу розпочався перебіг позовної давності за вимогами щодо повернення заборгованості за кредитом.

Проте, відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як вбачається з розрахунку Банку відповідач на погашення своїх боргових зобов'язань 1 серпня 2012 року здійснив оплату по погашенню заборгованості, проте, як правильно зазначив місцевий суд, цей платіж було здійснено поза межами позовної давності. Оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу, то позовна давність у зв'язку з зазначеною подією не переривається.

Твердження апеляційної скарги про переривання позовної давності у зв'язку з визнанням позичальником боргу про що свідчить оплата відповідачем 10 вересня 2010 року заборгованості у розмірі 03 коп. є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження цих обставин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач неналежно виконувала свої зобов'язання за договором щодо повернення суми кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість, однак на момент звернення Банку до суду, а саме 23 січня 2014 року, з позовом про стягнення заборгованості за вказаним грошовим споживчим кредитом, трирічний строк, який районний суд обрахував з березня 2009 року, в межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув.

Про застосування позовної давності відповідачем заявлено в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи.

Доводи Банку, що Умовами сторони кредитного договору передбачили збільшення позовної давності до 5 років обґрунтовано не взяті судом до уваги, оскільки надані Умови, положення яких передбачають збільшення позовної давності до 5 років (пункт 5.5 Умов), не містять підпису позичальника, а тому ці Умови, зокрема, щодо збільшення позовної давності, не є складовою частиною, укладеного між сторонами договору.

Колегія суддів погоджується з таким обґрунтуванням доводів позивача з огляду на те, що позовна, давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, а договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі ( ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Проте, як встановлено матеріалами справи письмовий договір про збільшення позовної давності між сторонами не укладався, Умови, на які посилається позивач, не можуть вважатися таким договором, оскільки не відповідають вимогам, встановленим ст. 207 ЦК України до письмової форми правочину. У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення позовної давності немає.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року при розгляді цивільної справи № 6-16цс15.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо).

За такого суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу та пені за неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України судова колегія перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і не знайшла підстав для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

О.Я. Мурлигіна