Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3, третя особа Залізничний районний відділ ГУ ДМС України у Львівській області, про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності,

встановив:

ОСОБА_5 і ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом, який в подальшому уточнили і просять визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житлом - квартирою №69 на вул.Сірка, 2 у м.Львові, та усунути їм перешкоди у здійсненні права власності, як співвласникам квартири, шляхом зобовязання ОСОБА_3 подати заяву у Залізничний РВ ГУ ДМС України у Львівській області про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою. Свої позовні вимоги мотивують тим, що вони і відповідач ОСОБА_3 є співвласниками вказаної квартири. Окрім них в цьому житлі зареєстрована донька ОСОБА_3 ОСОБА_6 Проте відповідачі у цій квартирі тривалий час не проживають ОСОБА_3 з 1997 року і ОСОБА_6 з 2002 року, мешкають в квартирі на вул.О.Степанівни, 50б/4 у м.Львові, не оплачують житлово-комунальні послуги, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей у житлі немає і взагалі вони не цікавляться квартирою. Перешкод в користуванні цим житлом відповідачам ніхто і ніколи не чинив. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, зазначають, що ОСОБА_6 втратила право користування квартирою, а ОСОБА_3 житлом не користується і зобовязаний знятися з реєстрації, оскільки реєстрація відповідачів в цьому житлі, яке є їхньою власністю, перешкоджає у реалізації їх права власності у повному обсязі, в тому числі впливає на розмір житлово-комунальних послуг.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_2 позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що реєстрація відповідачів в квартирі порушує права позивачів, вони змушені сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги, оскільки в квартирі формально зареєстровані, але не проживають відповідачі. При цьому вони мають повноцінне житло для проживання квартиру на вул.О.Степанівни, 50б/4 у м.Львові, де фактично мешкають тривалий час, а не користуються квартирою на вул.Сірка, 2/69 у м.Львові без поважних причин. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечили, зазначивши, що протягом тривалого часу і на час розгляду даної справи співвласники не дійшли згоди та не домовилися про порядок володіння та користування спільною квартирою, між ними загострилися стосунки, є конфлікт з приводу квартири, зокрема, позивачі заперечують проти того, щоб відповідачі користувались цим житлом, що унеможливлює проживання там ОСОБА_3 і його доньки ОСОБА_6 Будь-якого житла у власності відповідачів немає. Просять в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6, яка була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, натомість подала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності і в задоволенні позову відмовити.

Третя особа - Залізничний РВ ГУ ДМС України у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 27.01.1998 року квартира № 69 в будинку на вул.Сірка, 2 у м.Львові належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_7 24.01.2000 року його дружина ОСОБА_5 прийняла у спадщину належну йому 1/3 частину квартири, про що видано свідоцтво про право на спадщину від 05.04.2001 року.

Згідно договору дарування від 15.03.2012 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 1/3 частину квартири.

Відповідно до рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23.07.2013 року визначено розмір ідеальних часток ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири - по 1/3 ідеальній частці для кожного.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03.02.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_1, приватний нотаріус ОСОБА_8, ЛОР ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсним договору дарування та анулювання реєстрації такого відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю.

Також встановлено, що в квартирі на вул.Сірка, 2/69 у м.Львові зареєстровані позивач ОСОБА_5, її син ОСОБА_3 і його донька ОСОБА_9, яка, уклавши шлюб 11.09.2013 року, змінила прізвище на «Шийка».

Сторонами не заперечується, що відповідачі не проживають у квартирі тривалий час: ОСОБА_3 з 1997 року і ОСОБА_6 з 2002 року.

Наведене підтверджується поясненнями сторін, актами ЛКП «Левандівка» № 609 від 14.11.2012 року, № 619 від 19.11.2012 року, № 12 від 14.01.2016 року та № 13 від 14.01.2016 року.

З копій дипломів ОСОБА_6 ВК № 31687281 і ВК № 36628120, додатків до них вбачається, що вона навчалася з вересня 2003 року по червень 2009 рік в Дрогобицькому державному педагогічному університеті ім. Івана Франка. З пояснень її батька вона у вказаний період до м.Львова лише зрідка навідувалась, проживаючи фактично весь час в м.Дрогобичі.

Позивачі посилаються на те, що жодних перешкод відповідачам в користуванні квартирою ніхто і ніколи не чинив, зокрема, посилаються на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26.02.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.05.2015 року, в якому підтверджується така обставина.

Дійсно, вказаним судовим рішенням в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, встановлення порядку користування житловими приміщеннями відмовлено, при цьому встановлено, що ОСОБА_3 має можливість користуватись та розпоряджатись належною йому на праві власності часткою квартири, однак, не використовує свої права як власника.

Разом з тим, як встановлено з пояснень ОСОБА_1 і ОСОБА_3, протягом тривалого часу і на час розгляду цієї справи у співвласників немає домовленості та існує спір щодо володіння та користування квартирою. Між ними велися перемовини щодо викупу у ОСОБА_3 його частки, проте вони не дійшли згоди щодо вартості такої, тому спір продовжується. Крім цього, як достовірно встановлено судом, між співвласниками у звязку з наведеним, є вкрай неприязні, конфліктні відносини, а відтак відповідачі не користуються спірним житлом, яке займають позивачі, а проживають на ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

У відповідності до частини 4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення законодавства, оскільки ОСОБА_6 не проживає тривалий час у квартирі на вул.Сірка, 2/69 у м.Львові в силу того, що існує конфлікт між її батьком з одної сторони і тіткою та бабцею з іншої сторони щодо володіння і користування ними цією квартирою, як співвласниками, то суд приходить до переконання, що ОСОБА_6 не може користуватися і проживати у спірній квартирі з поважних, не залежних від неї, причин.

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Зі змісту ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.ст. 355, 356 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як встановлено судом, через конфлікт у сімї на даний час немає домовленості співвласників з приводу можливості користування відповідачами квартирою, а один із співвласників ОСОБА_3 наполягає на тому, щоб його донька залишались зареєстрованою у квартирі, оскільки вона має право користуватись такою.

Доводи позивачів, що відповідачі не несуть витрат на обслуговування квартири, проведення ремонтних робіт підтверджуються представленими квитанціями, проте не можуть слугувати підставою втрати відповідачами права користування житлом, оскільки сторони не позбавлені права щодо вирішення у встановленому законом порядку питання щодо витрат на житло, крім цього невиконання обовязків з утримання житла не віднесено законом до підстав, які визначають і впливають на збереження права користування житлом за тимчасово відсутньою особою.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В даній справі не наведено достатнього обгрунтування заявлених позовних вимог, зокрема, порушення права власності позивачів тим, що відповідачі зареєстровані у квартирі, не надано належних доказів на підтвердження цього.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, дійшов висновку, що позивачами не доведено підставність і обгрунтованість своїх позовних вимог, а тому у позові необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачам.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: м.Львів, вул.Сірка, 2/69 та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Сірка, 2/69, шляхом зобовязання ОСОБА_3 подати заяву в Залізничний районний відділ ГУ ДМС України у Львівській області про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний