Категорія 27 Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої судді Шемети Т.М.,

суддів: Панасюка О.С., Зайцева А.Ю.,

при секретарі Топольській В.І.,

з участю: представника позивача Рой В.Л., відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 33 955, 58 за кредитним договором, яка склалася станом на 24.09.2015 року та складається з 981, 33 грн. - заборгованість за кредитом, 9611, 78 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 23362, 47 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, також просив стягнути судові витрати в розмірі 1218, 00 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що 01 вересня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладеного кредитний договір № VIH0R000654126, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 3 591 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 вересня 2007 року. Відповідач порушив умови договору і своєчасно не сплачував кредит та відсотки, в результаті чого виникла прострочена заборгованість яка станом на 24 вересня 2015 року склала 33955, 58 грн.Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язань і заборгованість за договором не погашає, що, як стверджує позивач є порушенням його прав.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2016 року позов задоволено в частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 21186, 22 грн., з яких: 981, 33 грн. заборгованість за кредитом, 9 611,78 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 10 593, 11 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором та вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду встановленим обставинам по справі, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог внаслідок спливу позовної давності. Апеляційну скаргу обґрунтовує наступним: позов подано банком за спливом майже 10 років після останнього платежу відповідача - 26.05.2006 року, стверджує, що висновок суду про переривання строку позовної давності невірний, так як він не вчиняв будь-яких дій що свідчать про визнання боргу, а суд не дослідив з якого саме рахунку та на який були списані кошти і як вони там опинились, адже борг він не визнавав, жодних дій передбачених ч.1.ст.264 ЦК України не здійснював. За результатами апеляційного розгляду просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, представник відповідача Рой В.Л. подану апеляційну скаргу не визнав, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про переривання строку давності було перервано, а тому обґрунтовано задовольнив позов.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що позивач не пропустив строк звернення до суду, оскільки 19 листопада 2013 року банком, згідно п. 2.2.4 кредитного договору, було здійснено списання коштів для погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 200 грн., що суд розцінив як переривання перебігу строків позовної давності. При цьому суд, виходячи з того, що нарахований позивачем розмір пені значно перевищує розмір збитків та відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, зменшив суму пеню, яка підлягає стягненню, до 10 593 грн. 11 коп., яка відповідає розміру основного боргу (заборгованість за кредитом та відсотками).

Однак такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи та постановлений з порушенням норм матеріального права, з огляду на таке.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

01.09.2005 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VIH0R000654126 (а.с.6-7) (надалі Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору позивач зобов'язується надати відповідачу кредит в сумі 3 591 грн. на придбання певного майна (послуг), на умовах визначених договором, із остаточним терміном повернення кредиту та сплатою відсотків і комісійних по ньому не пізніше ніж 01.09.2007 року. Для виконання даного договору банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок НОМЕР_3, рахунок по відсотках НОМЕР_4, рахунок для обліку комісії НОМЕР_5 .

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 50901В002Е від 01 вересня 2005 року (а.с. 21) та меморіальним ордером № 002F від 01 вересня 2005 року ( на звороті а.с. 21).

Згідно пунктів 1.1, 2.2.2 та 3.2. кредитного договору, позичальника зобов'язаний сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 4% на місяць. А в разі порушення зобов'язань по погашенню кредиту - в розмірі 8 % на місяць. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Відповідач порушив умови договору і своєчасно не сплачував кредит та відсотки, в результаті чого виникла прострочена заборгованість яка станом на 24 вересня 2015 року, згідно наданого позивачем розрахунку, становила 33 955, 58 грн., а саме: 981 грн. 33 коп. - залишок заборгованості за кредитним договором, 9 611 грн. 78 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 23 362, 47 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Згідно п. 2.2.4. кредитного договору, позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або знімати готівкові кошти із цих рахунків у валюті, відмінною від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Так, 19 листопада 2013 року банком здійснено списання коштів з рахунку ОСОБА_3 розмірі 200 грн., а 19.12.2013 року - списання 5 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором № VIH0R000654126 від 01 вересня 2005 року, підтверджено випискою по рахунку (а.с. 68).

Суд першої інстанції вважав таке списання визнанням боргу відповідачем, а тому, відповідно до положень ст. 264 ЦК України, таким, що перериває перебіг строку позовної давності. Однак такий висновок суду є помилковим, з огляду на таке:

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Положеннями частин 1, 3 статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли на момент вчинення таких дій не сплив строк позовної давності. .При цьому важливе значення має встановлення коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Як уже зазначалося вище, строк повернення коштів за укладеним Договором - 01.09.2007 року (п.1.1. Договору), а заборгованість за кредитом виникла 11.04.2007 року, що підтверджено розрахунком заборгованості (а.с.4 на звороті).

Таким чином, з урахуванням того, що останній платіж ОСОБА_3 по повному погашенню заборгованості за Договором повинен був здійснити не пізніше 01.09.2007 року, то строк позовної давності не лише щодо періодичних платежів, але й по Договору кредиту в цілому, з урахуванням положень ст. 257 ЦК України, сплинув 01.09.2010 року.

Останній платіж за Договором було здійснено 02.10.2006 року в сумі 152 грн. 71 коп., що підтверджено випискою по рахунку (а.с.68) та розрахунком заборгованості (а.с.4-5).

Отже, за період з 03.10.2006 року по 01.09.2010 року (закінчення строку позовної давності) будь-якої сплати коштів за Договором не було.

Таким чином, зарахування 19 листопада 2013 року шляхом договірного списання банком коштів з рахунку ОСОБА_3 розмірі 200 грн., а 19.12.2013 року - договірного списання банком 5 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором № VIH0R000654126 від 01 вересня 2005 року, - вчинено ПОЗА межами строку позовної давності, який сплив 01.09.2010 року, а тому не може розцінюватися як переривання строку позовної давності (на момент цих списань строк позовної давності СПЛИНУВ).

Окрім того слід зазначити, що помилка суду першої інстанції полягає і в тому, що договірне списання коштів - не є свідченням визнання боргу відповідачем, оскільки визнання боргу боржником - це вчинення ним ДІЙ, а бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Разом з тим, позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, відповідно до п. 4.1. Договору, при порушені позичальником кожного із зобов'язань, передбачених 2.2.2., 2.2.3. даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу. Пункти 2.2.2 та 2.2.3 передбачають обов'язок позичальника сплатити відсотки за користування кредитом та комісію. Оскільки комісія становить 0% (п.1.1Довгору), то сплата пені за умовами укладеного Договору передбачена лише за порушення термінів сплати відсотків за користування кредитом. Пеня за порушення термінів сплати тіла кредиту не передбачена. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту укладеного сторонами Договору, слід дійти висновку про те, що неповернення отриманих у кредит коштів не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року по справі за № 6-1206цс15 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що строк позовної давності по пені та процентах пропущений, оскільки з часу закінчення строку дії договору минуло понад 7 років, а відрахування строку позовної давності слід починати з дня закінчення строку дії договору.

Однак це не так: відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Аналіз норм ст. 266, 260, 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення процентів обмежується останніми 3 роками перед зверненням кредитора до суду, а стягнення неустойки (пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Отже, вимога позивача про стягнення процентів та пені, заявлена в межах строку позовної давності, підлягає задоволенню, а саме: проценти слід стягнути за період з 12 листопада 2012 року (за три роки до моменту звернення в суд з позовом) по 24 вересня 2015 року (в межах заявлених позовних вимог), а пеню за несвоєчасну сплату процентів за період з листопада 2014 року (за рік до моменту звернення в суд з позовом) по 24.09.2015 року включно (в межах заявлених позовних вимог).

З огляду на це, з урахуванням розрахунку заборгованості за договором, наданого позивачем, який проведений у відповідності до умов укладеного договору, з відповідача слід стягнути на користь позивача 2 941 грн. 01 коп. процентів за договором за період з 12.11.2012 року по 24.09.2015 року включно.

Оскільки позивач надав розрахунок пені (а.с.4-5) без урахування спеціального строку позовної давності, а за період, починаючи з 12.10.2005 року і по 24.09.2015 року, то апеляційний суд наводить в рішенні розрахунок пені, яка підлягає стягненню з відповідача: остаточна сума заборгованості за тілом кредиту після останнього списання коштів 19.12.2013 року і до даного часу становить 986 грн. 33 коп., що визнається сторонами по справі.

Для визначення пені за несвоєчасну сплату відсотків слід визначити, яку ж суму відсотків щомісячно повинен сплачувати позичальник. За умовами укладеного Договору, зокрема п.3.2, в разі порушення зобов'язань по погашенню Кредиту, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом в розмірі 8% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Отже, оскільки сума заборгованості за кредитом становить 986 грн. 33 коп., то відсотки за користування цією сумою становлять 78грн. 91 коп. в місяць (981,33 х 8 % ).

Розмір пені , згідно п. 4.1. Договору, становить 0,15% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Для зручності суд наводить розрахунок пені за прострочення сплати процентів, яка підлягає стягненню, в таблиці:

Розмір заборгованості по кредиту, грн.Розмір прострочених процентів за користування кредитом, грн.Період простроченняКількість днів прост- роченняСтавка пені, %/деньСума пені за прострочення сплати процентів, грн.
986,3378,91листопад 2014 - 24.09.20153280,1538,82
986,3378,91грудень 2014 - 24.09.20152980,1535,27
986,3378,91січень 2015 - 24.09.20152670,1531,6
986,3378,91лютий 2015 - 24.09.20152360,1527,93
986,3378,91березень 2015 - 24.09.20152080,1524,62
986,3378,91квітень 2015 - 24.09.20151770,1520,95
986,3378,91травень 2015 - 24.09.20151470,1517,4
986,3378,91червень 2015 - 24.09.20151160,1513,73
986,3378,91липень 2015 - 24.09.2015860,1510,18
986,3378,91серпень 2015 - 24.09.2015550,154,14
986,3378,9101.09.2015 - 24.09.2015240,152,84
ВСЬОГО:227,48

Отже, позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 2 941 грн. 01 коп. процентів за договором за період з 12.11.2012 року по 24.09.2015 року включно та 227 грн. 48 коп. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з листопад 2014 року по 24.09.2015 року включно, а всього 3 168 грн. 49 коп..

Оскільки позивач поніс судові витрати при зверненні до суду у вигляді судового збору в розмірі 1 218 грн., що підтверджено платіжним дорученням (а.с.1), а позов підлягає до часткового задоволення, то й понесені судові витрати підлягають частковій компенсації (ч.1 ст. 88 ЦПК України), причому незалежно від того, що судовий збір сплачено за мінімальною ставкою, що мало місце в даній справі (Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", п.36). Так як позивач просив стягнути з відповідача 33 955 грн. 58 коп., а до стягнення підлягає лише 3 168 грн. 49 коп., що становить 9,33% від заявлених вимог, то й компенсації підлягає лише 9,33% сплаченого позивачем судового збору, що становить 113 грн. 64 коп. ( 1218 х 9,33% = 113, 64).

Відповідач ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі п.8 ч.1 ст. 5 закону України «Про судовий збір», а тому визначену частину понесених позивачем судових витрат слід компенсувати за рахунок держави (ст. 88 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах": «Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору»).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () 3 168 (три тисячі сто шістдесят вісім) грн. 49 коп. заборгованості за договором № VIH0R000654126 від 01.09.2005 року, а саме:

-2941 (дві тисячі дев'ятсот сорок одну) гривню 01 коп. заборгованості по процентах за період з 12 листопада 2012 року по 24 вересня 2015 року включно;

-227 (двісті двадцять сім) грн.. 48 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів за період з листопада 2014 року по 24.09.2015 року включно.

Судові витрати публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () по сплаті судового збору при зверненні до суду в розмірі 113 (сто тринадцять) гривень 64 коп. компенсувати за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, на рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/ Т. М. Шемета

Судді: /підпис/ О. С. Панасюк

/підпис/ А. Ю. Зайцев

З оригіналом згідно: Т. М. Шемета