Справа № 283/1542/16-ц
Провадження №2/283/633/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(заочне)

07 жовтня 2016 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Міхненка С.Д.

секретаря Кравець Л.Ю.

за участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частку житлового будинку № 9 по вул. Енергетиків м. Малина , ? частки гаражу, який знаходиться по вул. Енергетиків м. Малина напроти будинку № 9 та ? частку автомобіля НОМЕР_1,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач 25 липня 2016 року звернулася до суду з вимогами до відповідача.

З підстав, передбачених ст. 22 КпШС, ст.68-70 СК України просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позов підтримала повністю. Пояснила, що 26 квітня 1980 року між сторонами був укладений шлюб, який розірваний 01 липня 2016 року.

За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти був побудований житловий будинок та гараж , придбано автомобіль.

Право власності на вищезазначене майно зареєстровано за відповідачем.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, будь яких заяв про неможливість явки в судове засідання до суду не направляв.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- 1V « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » , передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід'ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом.

У силу статті 16 Закону України Про власність та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Згідно зі ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 1980 року по 01 липня 2016 року ( а.с.6).

26 січня 1995 року на підставі реєстраційного посвідчення за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок № 9 по вул. Енергетиків м. Малина. ( а.с.11).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 27 квітня 2010 року, ОСОБА_2 є власником автомобіля НОМЕР_2. ( а.с. 16).

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що це майно ( житловий будинок та автомобіль ) має режим спільної сумісної власності, як таке, що набуте під час шлюбу та визнає за позивачем право власності на ? частку даного майна.

У відповідності до ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тому суд вважає, що позов в частині вимог про визнання права власності на приміщення гаражу, який знаходиться напроти будинку № 9 по вул. Енергетиків м. Малина є безпідставним, оскільки доказів щодо того, що будівля гаражу прийнята до експлуатації та зареєстровано власності на дане приміщення, суду не надано.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1969,57 грн.

Керуючись ст.ст. 11,57,60,88,213,214,215,224,225 Цивільного процесуального Кодексу України, на підставі ст.22 КпШС України , ст. 60 Сімейного Кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на ? частку будинку № 9 по вул. Енергетиків м. Малина Житомирської області.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на ? частку автомобіля НОМЕР_1.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1969,57 грн..

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Малинський районний суд шляхом подання в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку .

У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: ОСОБА_3