АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Кравець В.А.,

при секретарі - Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування квартирою та виселення,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 ОСОБА_4, правонаступником якого після його смерті є ОСОБА_2, звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. У даному житловому приміщенні проживають відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_1 вселилась та зареєструвалась при житті свого чоловіка - попереднього власника Ѕ житлового приміщення ОСОБА_5, в подальшому стала власником 1/6 житлового приміщення по спадкуванню за законом. Відповідач ОСОБА_3 являється донькою відповідача ОСОБА_1, вселилась та зареєструвалась у спірному житловому приміщенні як член родини відповідача ОСОБА_1

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 право власності відповідача ОСОБА_1 на 1/6 частину спірного житла припинено та визнано за ОСОБА_4

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1.Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1, ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.(т.1 а.с.179-180).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року (Т.2, а.с.31-32).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального права, ставиться питання про скасування рішення суду першої станції, направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апелянт зазначає, що не була належним чином повідомлена про судове засідання. В судове засідання призначене на 24 червня 2016 року не з'явилась, оскільки була зайнята доглядом хворою матір'ю; суд не дослідив всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини справи, зібраним доказам не дав належної оцінки.

Справу розглянуто без участі апелянта ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3, які належним чином повідомлялись про дату час та місце розгляду справи через свого представника ОСОБА_6, про що свідчить зворотне повідомлення від 31 вересня 2016 року ( довіреність т.1, а.с.58-61, довіреність, т.2 а.с.65 зворотне повідомлення т.2 а.с.65).

Відповідно до положення ч.5 ст.76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

В судовому засіданні ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_2, апеляційну скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішенням суду засіданні, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги за таких обставин.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що власниками житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, були позивач ОСОБА_4 (5/6) та відповідачка ОСОБА_1 (1/6).(Т. а.с.10-17).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2014, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014, право власності відповідачки ОСОБА_1 на 1/6 частини спірної квартири припинено, право власності на цю частину визнано за ОСОБА_4 з виплатою відповідачу ОСОБА_1 в рахунок компенсації припинення права власності кошти в розмірі 185 740 грн. 00 коп. (Т. а.с.10-17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_4 помер, після чого відкрилась спадщина (Т.1, а.с.75).

18 червня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частини та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 спірної квартири (Т.1, а.с.104).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 червня 2015 року ОСОБА_2 являється єдиним власником спірного житлового приміщення (Т.1, а.с.106).

Відповідачка ОСОБА_3 була вселена та зареєстрована в спірній квартирі за згодою колишньої власниці частини квартири відповідача ОСОБА_1, як члени її сім'ї.

Також судовим розглядом встановлено, що після даного судового рішення відповідачі продовжують проживати у спірному житловому приміщенні, чим порушують право власності позивача, яка вимушена проживати за іншою адресою.

У відповідності до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Зі змісту даних норм, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та їх виселення підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що відповідачі порушують право власності позивача, а відтак позов підлягав задоволенню.

В апеляційній скарзі підставою для скасування оскаржуваного рішення апелянт зазначає лише те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі апелянта, вказуючи на причини неявки в суд першої інстанції, що є підставою для направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Такі доводи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішеняя. Суд апеляційної інстанції перевіряє у повному обсязі законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. За діючими нормами процесуального права суд апеляційної інстанції не уповноважений повертати справу, в якій ухвалено рішення, до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст..ст.303,307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: