Справа № 450/2809/14 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/1455/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Приколота Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2015 року, по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, з участю третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини будинку, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку та визнання права власності на 1 / 2 частину спадкового майна,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2015 року задоволено позов ОСОБА_6 Визнано недійсним договір дарування частини будинку від 25 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської держаної нотаріальної контори Ярошенко Ж.С., зареєстрований в реєстрі за № 2-183; в частині дарування 1 / 4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Відмовлено у визнані недійсним свідоцтва про право власності на 1 / 2 ідеальну частину будинку АДРЕСА_1

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржили ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 Апелянти вважають, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначають, що внаслідок дій позивача та членів її сім'ї, в аспекті поводження та ставлення, настала смерть ОСОБА_13. Вказують, що ОСОБА_6 з сім'єю проживають у спірному будинку за згоди ОСОБА_2 та жодних майнових прав на спірне майно не мають.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб захисту цивільного права, який вона обирає вільно та власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_2 29 січня 1962 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_13

З матеріалів справи, а саме з свідоцтва про право власності на житловий будинок серії КММ № 013960 від 6 березня 2002 року (а.с. 9) вбачається, що право власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п. 1 розд. VII "Прикінцеві положення" СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України від 7 лютого 1991 року N 697-XII "Про власність", ст. 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше; або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що таке є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнається частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Такими чином, зазначене вище майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_13 та ОСОБА_2

Встановлено, що 22 листопада 2005 року ОСОБА_2, за згодою ОСОБА_13 подарував 1/2 ідеальну частину спірного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель ОСОБА_8, що стверджується договором дарування 1/2 частини житлового будинку від 22 листопада 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Бризіцькою Г.П., зареєстрованим в реєстрі за № 239 (а.с. 48).

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України, ч. 1 ст. 70 СК України частки ОСОБА_2 та ОСОБА_13 були рівними. Спадкування після смерті ОСОБА_13 здійснюється за законом, оскільки спадкодавець не залишила заповіту (ст.1258 ЦК України). До складу спадкового майна входить спірна ? частина будинковолодіння, що відповідає вимогам ст. 1218 ЦК України. Її спадкоємцями першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України є: пережилий чоловік - ОСОБА_2 та діти - ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_6 Таким чином, право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину ідеальну частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель було припинено у зв»язку з відчуженням. Відтак, у власності ОСОБА_13 залишилася 1/2 ідеальна частина з відповідною часткою господарських будівель.

Встановлено, що ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25 вересня 2008 року (а.с. 41).

З довідки № 2300 від 18 листопада 2008 року, виданої виконавчим комітетом Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (а.с. 45 зворот), крім іншого, вбачається, що позивач ОСОБА_6 та ОСОБА_2 проживали разом із спадкодавцем, тому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину після смерті ОСОБА_13 Окрім того, ОСОБА_6 подала заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті матері.

Згідно ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Враховуючи, що спадкодавцеві належала 1/2 ідеальна частина житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, частки спадкоємців ОСОБА_6 та ОСОБА_2 складають по 1 / 4 частині спірного майна кожному.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_6 набула право власності на 1/4 частки спірного будинковолодіння після смерті матері, оскільки продовжувала проживати у спірному будинку після смерті матері, що сторонами не оспорюється, вступила в управління майном, подала заяву про прийняття спадщини. Відтак, вона набула право власності в порядку спадкування на ? частину спадкового майна, що відповідає ? частині спірного будинковолодіння.

ОСОБА_6 та ОСОБА_2 набули у власність у порядку спадкування після смерті ОСОБА_13 по 1 / 4 частині житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських будівель.

Згідно договору дарування частини будинку від 25 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3, ОСОБА_4 (обдаровувані), посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської держаної нотаріальної контори Ярошенко Ж.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2-183 (а.с. 57), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли у дар 1/2 частину спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, в річних частках кожний.

ОСОБА_2, укладаючи оспорюваний правочин, розпорядився частиною майна, яке йому не належало, а саме 1 / 4 частиною спірного майна, що як зазначено вище успадкована позивачем.

В силу вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Оспорюваний правочин суперечить зазначеній нормі закону та порушує право позивача, закріплене Конституцією України (ст. 41), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

На підставі аналізу наявних у справі доказів першої інстанції прийшов до вірного висервку що, договір дарування частини будинку від 25 лютого 2011 року є недійсним в частині дарування 1 / 4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1. Такий висновок слідує із змісту ч. 1 ст. 217 ЦК України.

Позивачем всупереч вимог ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57, 58 ЦПК України існування свідоцтва про право власності на ? частину будинку.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційні скарги належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді