Справа № 464/1406/15 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/783/1401/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_9, третя особа орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання удаваним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору дарування від 24.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., визнання фактично укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, 24.05.2006 року договору довічного утримання, визнання недійсним договору дарування від 25.05.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., реєстровий №2084 в частині відчуження 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_9

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано висновки, які містяться у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-202цс15, де суд висловив свою правову позицію і вказав на те, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз"яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров"я та потреба у зв"язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. А відтак, суд не взяв до уваги те, що позивач особа похилого віку, яка потребує стороннього догляду і саме на отримання такого догляду розраховував при укладенні спірного правочину, проте при укладенні договору дарування від 24.05.2006 року неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення цього договору замість договору довічного утримання.

Також апелянт зазначає, що судом не взято до уваги, що як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта №47301248 від 10.11.2015 року в позивача відсутнє на праві власності будь - яке інше житло, крім відчуженої квартири за адресою АДРЕСА_1, де зареєстровано його місце проживання та той факт, що фактичної передачі спірної квартири за договором дарування не відбулось, позивач продовжував в ній проживати до моменту поки відповідачем не чинились перешкоди в його користуванні. Крім того апелянт звертає увагу, що оскільки між позивачем та відповідачем було вчинено удаваний правочин у вигляді договору дарування замість фактично укладеного договору довічного утримання, договір дарування від 24.05.2006 року слід визнати удаваним і укладений в подальшому договір дарування від 25.05.2015 року №2048, щодо відчуження спірного майна неповнолітній ОСОБА_9 є незаконним, а державна реєстрація права власності за ним підлягає скасуванню. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір дарування у 2006 році сторони мали повне уявлення про предмет договору та досягли згоди щодо всіх його істотних умов, про обов»язки обдаровуваного ОСОБА_4 щодо вчинення на користь дарувальника будь- яких дій майнового або немайнового характеру сторони не домовлялися, помилок щодо обставин, які мають істотне значення, судом не встановлено. Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_9 за договором дарування у відповідача ОСОБА_4, який був її власником та відповідно мав право її відчужувати, суд також відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування від 25.02.2015 року та скасування реєстрації права власності ОСОБА_9 на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.05.2006 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Тимків І.М., зареєстрований в реєстрі за №1646, згідно з яким він подарував ОСОБА_4, який є його сином, 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Зі змісту оспорюваного договору (п.10) вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз'яснено сторонам всі умови укладеного договору (ст.ст.717, 719, 720, 722 Цивільного кодексу), момент набуття права власності на предмет договору (ст.334 Цивільного кодексу).

На підставі договору дарування 30.05.2006р. за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/2 частину спірної квартири.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що вказаний правочин є удаваним, такий укладено з метою приховання укладення договору довічного утримання.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

На підставі приписів ст. 60 ЦПК України позивач заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладення правочину, що на його думку, є удаваним, спрямованість волі обох сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов»язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з роз»ясненнями п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до приписів ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім цього, відповідно до вимог ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником, всупереч вимогам зазначених норм, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які позивач покликається у позові, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які були б отримані та відповідали вимогам ст.ст. 57, 58, 59, 184 ЦПК України, та свідчили про те, що укладаючи договір дарування обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди.

З огляду на зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування договором довічного утримання. Той факт, що не отримуючи від відповідача жодного утримання та догляду, він не заявляв до нього жодних вимог, свідчить про його обізнаність щодо відсутності в укладеному ним договорі умов про здійснення відповідачем такого догляду та довічного утримання.

З огляду на відсутність необхідності укладати із відповідачем договір довічного утримання, оскільки в силу ст.ст.202, 203 СК України повнолітні діти зобов'язані утримувати непрацездатних батьків та брати участь у додаткових витратах на них, сумнівним є твердження позивача про те, що укладаючи договір дарування вони насправді уклали договір довічного утримання.

Враховуючи те, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги, і оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, вірним є висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції врахував, що договір дарування з різних підстав неодноразово оспорювався позивачем в судовому порядку. За результатами розгляду цивільних справ з пояснень ОСОБА_2 було встановлено, що жодного догляду та утримання відповідач ОСОБА_4 йому фактично ніколи не надавав, однак він не заявляв до нього будь - яких вимог щодо надання такого утримання. Той факт, що не отримуючи від відповідача жодного утримання та догляду, він не заявляв до нього вимог про надання такої допомоги, свідчить про його обізнаність щодо відсутності в укладеному між ним та відповідачем договорі умов про здійснення відповідачем такого догляду.

Аналогічні обставини були встановлені і Апеляційним судом Львівської області, який в ухвалі від 15.11.2012 року зазначив, про те, що судом встановлено, що після укладення договору дарування відповідач не надавав матеріальне утримання позивачу та позивач до нього таких вимог не пред'являв, з позовом про спонукання до виконання умов договору «довічного утримання» не звертався і лише після погіршення між сторонами стосунків звернувся до суду з даним позовом, а згодом - з позовом (до відповідача) про стягнення аліментів на своє утримання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10.12.2012 року ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті касаційного провадження з мотивів того, що судами попередніх інстанцій вірно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосовано норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Посилання позивача на те, що при укладенні договору дарування між ним та відповідачем була домовленість про догляд його ОСОБА_4, є голослівними, не підтверджені вчиненням відповідачем дій, спрямованих на надання будь-якої допомоги ОСОБА_12 позивачу ОСОБА_2

Враховуючи наведені вище обставини, суд вірно вважав, що укладаючи договір дарування у 2006 році сторони мали повне уявлення як про предмет договору, та й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Наявність домовленості між дарувальником та обдаровуваним щодо вчинення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 будь-яких дій майнового або немайнового характеру судом першої інстанції не було встановлено.

На думку колегії суддів вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що матеріали справи, досліджені в судовому засіданні докази, не містять підтвердження про наявність підстав для визнання договору дарування удаваним, який вчинено для приховання договору довічного утримання.

Суд першої інстанції також прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування квартири ОСОБА_9 від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Магировською О.В., реєстр. №2084 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 оскільки ОСОБА_4, як власник цієї квартири, яку він правомірно набув на підставі договору дарування, з врахуванням положень ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном, належним йому на праві власності, вправі був розпорядитися спірною квартирою і подарувати її ОСОБА_9, за якою у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції..

Відтак, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції з врахуванням положень ч.1 ст. 303 в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.