АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Справа №644/6503/15-ц. Головуючий 1 інст.: - Глібко О.В.
Провадження №22-ц/790/2755/16. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В. Категорія: договірні.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Черкасова В.В.,

за участю секретаря: - Лашакової Д.І.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 9 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова Ксенія Вікторівна - про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова Ксенія Вікторівна - про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_8 звернулася в суд з позовом ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Харківського МНО Варнікова К.В., в якому просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь заборгованість за договорами позики від 22 січня 2013 року та від 30 січня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 330 484 грн. 58 коп., судові витрати у розмірі 3 304 грн. 85 коп.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 22 січня 2013 року вона та ОСОБА_6 уклали договір позики, згідно з яким остання отримала він неї позику у розмірі 83 269 грн. 29 коп., що відповідало 10 192,08 доларів США за курсом встановленим сторонами 1 долар США дорівнює 8 грн. 17 коп., які зобов'язалася повернути в строк до 31 грудня 2014 року.

Крім того, згідно розписки від 30 січня 2013 року ОСОБА_6 взяла у неї в борг грошові кошти у розмірі 699,84 доларів США, які зобов'язалася повернути в строк до 31 липня 2013 року.

Своїх зобов'язань за договорами позики ОСОБА_6 не виконує та станом на 15 червня 2015 року має заборгованість по сплаті боргу у розмірі 330 484 грн. 58 коп., з яких заборгованість за договором позики від 22 січня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становить 303 754 грн. 59 коп., заборгованість за договором позики від 30 січня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 26729 грн. 99 коп.

Відповідачка ОСОБА_6 позов не визнала, посилаючись на його безпідставність.

У грудні 2015 року ОСОБА_6 в особі свого представника ОСОБА_7, звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_8, третя особа: приватний нотаріус Харківського МНО Варнікова К.В. про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову посилалася на те, що договір позики від 22 січня 2013 року, укладений між нею і ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Варнікова К.В. за р. №217, є безгрошовим та удаваним правочином, оскільки за вказаним договором приховано договір консигнації (реалізації товарів).

Вважала, що боргова розписка на суму 699,84 доларів США, яка була видана нею 30 січня 2013 року на ім'я ОСОБА_8, є безгрошовою.

Посилаючись на вказані обставини та ст. ст. 235, 640, 1046 ЦК України, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір позики від 22 січня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі правочинів за №217.

ОСОБА_8 зустрічний позов ОСОБА_6 не визнала, посилаючись на його безпідставність.

Третя особа: приватний нотаріус Харківського МНО Варнікова К.В., в судове засідання не з'явилась.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 9 березня 2016 року первісний позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 суму заборгованості за договором позики від 22 січня 2013 року, яка складається з основного боргу - 214 633 грн. 27 коп., 3 % річних - 2946 грн., а всього - 217 579 грн. 33 коп.; суму боргу за договором позики від 30 січня 2013 року, яка складається з основного боргу - 14 737 грн. 81 коп., 3 % річних - 829 грн. 76 коп., а всього - 15 567 грн. 57 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 судовий збір у розмірі 2 331 грн. 46 коп.

В частині стягнення інфляційний втрат - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що відповідачка не виконала свої зобов'язання за договорами позики, а тому з неї необхідно стягнути на користь позивачки заборгованість за договорами позики та відсотки від простроченої суми боргу.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів ( ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 22 січня 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Варнікова К.В. за р. №217, за умовами якого ОСОБА_8 передала у позику ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 83 269 грн. 29 коп., що відповідало 10 192,08 доларів США за курсом встановленим сторонами 1 долар США дорівнює 8 грн. 17 коп., які ОСОБА_6 зобов'язалася повернути в строк до 31 грудня 2014 року ( а. с.258).

Крім того, 30 січня 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 взяла в борг у ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 699,84 доларів США, які зобов'язалася повернути останній в строк до 31 липня 2013 року.

На підтвердження укладання договору позики та його умов ОСОБА_6 видала на ім'я ОСОБА_8 боргову розписку ( а. с. 257).

Свої зобов'язання за договорами позики відповідачка не виконала та грошовий борг позивачці не повернула.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики від 22 січня 2013 року у розмірі 214 633 грн. 27 коп., а також заборгованість за договором позики від 30 січня 2013 року у розмірі 14 737 грн. 81 коп.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_6 прострочила виконання грошового зобов'язання за договором позики від 22 січня 2013 року на 167 днів, та за договором позики від 30 січня 2013 року на 685 днів.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 22 січня 2013 року, які становить 2946 грн. 06 коп., а також три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 30 січня 2013 року, які становить 829 грн. 76 коп.

Колегія суддів погоджується з рішенням суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання договору позики недійсним.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзацах першому та другому п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

В силу положень ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином; відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір позики грошових котів, укладений 22 січня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, є безгрошовим та удаваним правочином.

Не надано такі докази представником ОСОБА_6, і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвали законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, що за договором позики від 22 січня 2013 року ОСОБА_6 не отримувала в борг від ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 83 269 грн. 29 коп., не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Із пунктів 1,2 договору позики від 22 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Варніковою К.В. за р. №217 вбачаться, що ОСОБА_6 отримала у позику грошові кошти в сумі 83 269 грн. 29 коп., що відповідає 10 192,08 доларів США за курсом встановленим сторонами 1 долар США дорівнює 8 грн. 17 коп. та зобов'язалася повернути позику в строк до 31 грудня 2014 року. Наведене свідчить, що на час підписання договору позики у нотаріуса ОСОБА_6 визнавала факт отримання від ОСОБА_8 у позику грошових коштів.

Не можуть бути прийняті до уваги колегії суддів і доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, що боргова розписка, яка була видана ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_8, є безгрошовою, а також про те, що суд при визначенні суми боргу безпідставно виходив з грошового еквіваленту в іноземній валюті.

Зі змісту розписки від 30 січня 2013 року вбачається, що ОСОБА_6 зобов'язалася виплатити борг ОСОБА_8 в сумі 699,84 доларів США в строк до 31 липня 2013 року.

Наведене свідчить, що ОСОБА_6 визнавала грошовий борг перед ОСОБА_8 та зобов'язувалася його повернути в обумовлений у розписці строк.

Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом ( ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

У договорі позики від 22 січня 2013 року сторони договору визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, а в договорі позики від 22 січня 2013 року у доларах США.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції правомірно визнав заборгованість за договорами позики в гривні за офіційним курсом НБУ та у межах вимог, заявлених позивачкою.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 9 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н ею законної сили.

Головуючий:

Судді: