Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання Мишаковській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи його тим, що 20.04.2006 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та відповідачкою було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 280/40-39, умовами якого визначено, що надання грошових коштів буде здійснюватися окремими частинами траншами зі сплатою 12,5 % річних в межах максимального ліміту заборгованості до 45000,00 доларів США та із кінцевим строком надання вказаних траншів до 19.04.2013.

Оскільки ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала станом на 06.07.2015 утворилась заборгованість у сумі 182796,43 грн., яку банк просив стягнути з останньої.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 182796,43 грн. заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що заочне рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не повно з'ясував фактичні обставини справи, не дослідив, не надав належної оцінки наявним доказам та не сприяв повному і об'єктивному розгляду справи.

Відповідачка вказує, що кредитний договір та додаткові угоди не відповідають вимогам чинного законодавства, містять несправедливі і дискримінаційні умови. Крім того, її не було ознайомлено з усіма положеннями договору до моменту його укладення, чим були порушені її законні права.

У своїх доводах також посилається на ЗУ «Про захист прав споживачів» і «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», постанову Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та норми ЦК України і ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1054 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦПК України одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору, звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання, що включає у себе його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно ст. 579 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що 20.04.2006 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 був укладений договір № 280/40-39 про надання невідновлювальної кредитної лінії, за умовами якого останній надано грошові кошти в межах ліміту заборгованості до 45000,00 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 19.04.2013 (а. с. 8-10).

Банк виконав свої зобов'язання та надав позичальнику кредитні кошти на загальну суму 45000,00 дол. США, що підтверджується наявним у матеріалах справи розпорядженням на видачу готівки та заявами на видачу готівки (а. с. 16-30).

Додатковими угодами та договором про внесення змін до вищевказаного договору сторони неодноразово змінювали його умови щодо строків надання траншів кредиту, їх погашення, змінили валюту кредиту та перевели суму кредиту у розмірі 15957,40 доларів США у гривню, визначили кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту до 19.04.2014 та з 11.11.2011 по 10.11.2013, змінили процентну ставку за договором, встановивши її у розмірі 12,5% річних і з 11.11.2013 по 19.04.2014 включно - у розмірі 14,5 % річних, а також затвердили графік погашення кредиту (а. с. 11-14).

Згідно статуту ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (а. с. 38-39).

ОСОБА_2 у порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не сплачувала своєчасно кошти, внаслідок чого станом на 06.07.2015 утворилася заборгованість у сумі 182796,43 грн., з яких: 79999,13 грн. - заборгованість за кредитом, 21397,55 грн. - заборгованість за відсотками, 31192,99 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 4845,19 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 39199,57 грн. - інфляційні витрати за кредитом, 6161,99 грн. - інфляційні витрати за відсотками (а. с. 6-7).

Із матеріалів справи також вбачається, що у зв'язку з тим, що відповідачкою не було погоджено та підписано додаткову угоду № 2 до спірного договору 18.11.2008 банком була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості та 13.04.2009 вимога на суми 281,43 та 34,76 дол. США простроченої заборгованості за кредитним договором (а. с. 32, 33).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. ст. 1048-1052,1054 ЦК України істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Сторони досягли згоди з вказаних істотних умов, що вбачається із вищезазначеного кредитного договору.

Відповідно до п. "д" ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо, визначені Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 у справі №6-1341цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладений, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору відповідачка отримала кредит.

Також колегія суддів приймає до уваги те, що ОСОБА_2 відповідно до ч. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористалася своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами даного договору, а також не вимагала надання додаткової інформації по кредитному договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Частиною 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні.

При цьому колегія суддів зауважує, що вказаний кредитний договір є чинним і відповідач його не оспорює.

За правилами п. 1 ч. 2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до ч. 5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до умов Кредитного договору сторонами не збільшено позовну давність встановлену законом, а тому до даного договору позовна давність обчислюється за загальними правилами, встановленими законом (ст.257 ЦК України).

Крім того у відповідності до п.1 ч. 2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується спеціальна позовна давність, яка складає один рік. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Згідно з ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як зазначено вище, чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Згідно з ч. 3 ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач заяву до суду про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені не подавала.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч.1 ст.549 ЦК України).

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Колегія суддів доводи апеляційної скарги щодо зменшення пені відповідно до вимог ч.1 ст.551 ЦК України вважає безпідставними, оскільки вказаною нормою права передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Враховуючи, що сума боргу за кредитом становить 79999,13 грн., а пеня відповідно: за несвоєчасне повернення кредиту -31192,99 грн.; за несвоєчасне повернення відсотків - 4845,19 грн., колегія суддів не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин положень ч.3 ст.551 ЦК України.

Не може бути підставою для скасування рішення суду також і посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що банк на даний час немає до неї ніяких претензій.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: