АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Суддя-доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Житлово-експлуатаційна контора №408 м. Київ, Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, ОСОБА_5, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання особи разом з годувальником за однією адресою та її перебування на утриманні останнього.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 19 листопада 1977 року заявник перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, з яким з 1984 року по 2001 рік фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1, та вела з останнім спільне господарство. За указаною адресою ОСОБА_4 залишається зареєстрованою і на даний момент.

28 листопада 2000 року ОСОБА_6 придбано сусідню квартиру АДРЕСА_1, в якій подружжя спільно проживало до моменту смерті ОСОБА_6, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заявник зазначає, що заробітна плата та пенсія її чоловіка була основним джерелом для існування ОСОБА_4, що, на думку заявника, свідчить про факт її перебування на утриманні ОСОБА_6.

Враховуючи, що ОСОБА_4, проживаючи з чоловіком в квартирі АДРЕСА_1, залишилася зареєстрованою в квартирі №143 у тому ж будинку, заявник позбавлена можливості отримати документи для оформлення пенсії у зв'язку із втратою годувальника, з огляду на що звернулася до суду із заявою про встановлення зазначеного юридичного факту.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4 - відмовлено. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в даному випадку спору про право.

В поданій апеляційній скарзі представник заявника просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. Посилається на порушення судом норм процесуального права та наполягає на відсутності спору про право, у зв'язку з тим, що заявник будь-якої відмови від органів Пенсійного фонду в оформленні відповідної пенсії не отримувала. Крім того, скаржник зазначав, що висновок суду про необхідність розгляду заяви ОСОБА_4 за правилами адміністративного судочинства є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М. та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.4 ст.256 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи,- залишає заяву без розгляду.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов виходив з того, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та вважав, що в даному випадку наявний спір про право.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може, з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи непідвідомчість заяви ОСОБА_4 судам загальної юрисдикції, зазначив, що спори фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Між тим, судом не враховано, що ОСОБА_4 не зверталася з позовом до суб'єктів владних повноважень, не заявляла позовних вимог до таких суб'єктів та, відповідно, не просила вирішити спір, який, на думку суду першої інстанції, виник між заявником та Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, розгляд яких судами за правилами цивільного судочинства та в порядку окремого провадження передбачено Розділом IV ЦПК України.

Встановлення факту перебування особи на утриманні у порядку цивільного судочинства прямо передбачається п. 2 ч. 1 ст. 256 ЦПК України.

Зазначення заявником заінтересованою особою Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва не свідчить про підвідомчість відповідної заяви судам адміністративної юрисдикції.

Відтак, висновок суду першої інстанції в частині неможливості розгляду заяви ОСОБА_4 у порядку цивільного судочинства є помилковим та безпідставним.

Щодо висновку суду про наявність спору про право, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, вважаючи, що в даному випадку має місце спір про право, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував власну позицію та не навів мотивів, якими керувався суд, дійшовши відповідного висновку.

За змістом роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 15, судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Тобто, встановлення факту перебування особи на утриманні передбачає подальше звернення особи до органів ПФУ з метою оформлення та призначення відповідної пенсії, а указана обставина сама по собі не свідчить про наявність спору про право.

З матеріалів справи не вбачається, що органом Пенсійного фонду України оспорюється право ОСОБА_4 на оформлення та отримання пенсії, у зв'язку з втратою годувальника. Факт звернення заявника з відповідною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва не свідчить про наявність спору про право, оскільки в матеріалах справи відсутня відмова указаного органу в оформленні та призначенні ОСОБА_4 відповідної пенсії.

Таким чином, судом першої інстанції передчасно та без належного з'ясування усіх обставин справи зроблено висновок про непідвідомчість даної заяви судам цивільної юрисдикції і про наявність спору про право, чим порушено процесуальний порядок вирішення питання відкриття провадження у справі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року, а питання відкриття провадження у справі передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: