АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/1456/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1740/16Головуючий у 1-й інстанції Середа А.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Абрамова П.С., Акопян В.І.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку на її користь заборгованість за договором простого товариства в розмірі 1 758 115,00 грн., збитки від інфляції за період з 29 грудня 2011 року по 11 лютого 2015 року в розмірі 496 100,34 грн. та 12 % річних в сумі 560 888,06 грн., а всього 2 815 103,40 грн. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 посилається на невиконання ОСОБА_5 умов договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року.

У травні 2015 р. ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3, пред'явила зустрічний позов, просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання сторін договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року повернути один одному у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину. У первісному позові відмовити повністю за його безпідставністю.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 стверджувала, що оспорюваний договір укладений тільки після того, як вона подала позови про розлучення та поділ майна подружжя, з метою вилучення цього майна зі спільної власності подружжя. Вказувала, що якщо договір існував, то він повинен бути визнаний недійсним з тих підстав, що він укладений без письмової згоди дружини відповідача, так як виходить за рамки дрібного побутового договору.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: стягнуто із ОСОБА_5 і ОСОБА_3 на її користь з кожного по 1 407 551,70 грн. - заборгованості за договором простого товариства, збитки від інфляції та 12% річних.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішене питання про судові витрати.

ОСОБА_2, представник ОСОБА_6, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у первісному позові, зустрічний позов просить задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що висновки суду про доведеність факту невиконання ОСОБА_7 зобов'язань за договором, укладеним з його сестрою не ґрунтуються на будь-яких доказах. Окрім того, висновок суду про те, що вказаний договір частково виконаний в інтересах подружжя ОСОБА_3 суперечить змісту укладеного договору і нормі закону, який регулює правовідносини щодо укладення і виконання договору простого товариства. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд не навів жодних обґрунтувань такого рішення. Стягнувши суму заборгованості з відповідачів у рівних частках, суд вийшов за межі заявлених вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір простого товариства, у відповідності до якого сторони домовились шляхом здійснення дольових внесків спільно діяти з метою придбання в с.Кривуші Кременчуцького району нерухомого майна з подальшою його реконструкцією в готельний комплекс. Згідно договору ОСОБА_4 зобов'язалася інвестувати в зазначений проект грошову суму, еквівалентну до 250 000 доларів США, а ОСОБА_5 - керувати процесом будівництва (реконструкції) на земельній ділянці та, в разі необхідності, додати кошти, яких не буде вистачати для проведення будівництва (реконструкції) готельного комплексу, в сумі, необхідній для завершення будівництва (реконструкції) (т.1 а.с.6).

На виконання взятих на себе зобов'язань ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларів США за курсом НБУ, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року на 798 970 гривень, 02 квітня 2012 року на 239 637 гривень, 20 червня 2012 року на 239 775 гривень, 31 вересня 2012 року на 239 790 гривень, 15 грудня 2012 року на 239 790 гривень, 22 березня 2013 року на 239 790 гривень (т.1 а.с.11-15).

ОСОБА_5 за взаємним погодженням з ОСОБА_4 підібрав об'єкт для подальшої його реконструкції: будинок по АДРЕСА_3 та дві земельні ділянки, площею 0.2400 га та 0.2100 га відповідно (т.1 а.с. 16,17).

На день укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору простого товариства останній перебував у шлюбі із ОСОБА_3 (т.1 а.с. 21).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 лютого 2014 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірваний (т.1 а.с.22,57-58).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року вирішений спір між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Згідно вказаного судового рішення будинок по АДРЕСА_3 та дві земельні ділянки визнані спільною сумісною власністю подружжя і поділені між ними - залишені у власності ОСОБА_5.(т.1 а.с.23-26).

ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором простого товариства не виконав. До 15 жовтня 2013 року, як це передбачено п.3.3.4 договору, роботи з реконструкції домоволодіння та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив.

Всупереч вимогам п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України суд першої інстанції у своєму рішенні не навів обґрунтованих мотивів, з яких визнав доведеним первісний позов, а відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, обмежився загальною фразою про критичне ставлення до доводів позивача та ненадання останнім належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів обґрунтовує свої висновки такими фактами та міркуваннями.

За змістом ст.1132, ст.1133, ст.1134 ЦК України учасники простого товариства шляхом об'єднання своїх вкладів, якими може бути майно, у тому числі грошові кошти, а також знання, навички і вміння, створюють спільне майно, яке спільно використовують для одержання прибутку або для досягнення іншої мети.

Відповідно до п.5, п.7 ч.1 ст.1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі спливу строку його дії або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим. Наслідком припинення договору простого товариства є повернення без винагороди його учасникам речей, переданих у спільне володіння та(або) користування, якщо інше не передбачено домовленістю сторін.

Зі змісту договору простого товариства, укладеного 15 жовтня 2011 року, вбачається, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 домовилися про придбання у спільну часткову власність нерухомого майна і його реконструкцію у готельний комплекс до 15 жовтня 2013 року (т.1 а.с.6-10)

Згідно пунктів 2.1 і 2.2 укладеного договору сторони визначили такі внески учасників: ОСОБА_4 - грошові кошти у сумі не більшій 250 000 доларів США з оплатою у гривнях за курсом НБУ, ОСОБА_5 - трудова участь, яка полягає у вчинені дій з організації реконструкції, оформлення дозвільних та проектних документів, прав на проектну документацію, забезпечення об'єкту інженерними комунікаціями, нагляд та контроль за роботою будівельників, забезпечення за власний рахунок охорони об'єкта на час його реконструкції (т.1 а.с.6). Більш детально трудові обов'язки ОСОБА_5 визначені у п.3.2. і 3.3. договору (т.1 а.с.7).

На виконання своїх обов'язків 29 грудня 2011 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 798 970 грн. (т.1 а.с.11). У цей же день ОСОБА_5 уклав два договори купівлі-продажу, згідно яких придбав у власність будинок по АДРЕСА_3 та дві земельні ділянки, площею 0.2400 га та 0.2100 га відповідно (т.1 а.с.16,17), при цьому в обох договорах купівлі-продажу покупець - ОСОБА_5 стверджує про те, що грошові кошти, за які придбавається нерухоме майно, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і покупцем у встановленому порядку одержано згоду іншого подружжя на вчинення цього правочину.

У судовому засіданні ОСОБА_5 і ОСОБА_8, представник ОСОБА_4, пояснили, що придбана нерухомість оформлена на ОСОБА_5 за взаємною згодою сторін договору простого товариства.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року (т.1 а.с.25 і зворот) встановлено, що згідно договору позики від 02 квітня 2010 року ОСОБА_5 отримав у позику від ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 50 000 Євро для придбання нерухомості у м.Кременчуці строком на три роки. Протягом 2010 року - 2011 років подружжя ОСОБА_5 придбали у власність наступне нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1, однокімнатна квартира АДРЕСА_2, а також спірний житловий будинок і дві земельні ділянки у с.Кривуші Кременчуцького району. Окрім того, подружжя ОСОБА_5 за цей період придбало рухоме майно - автомобіль і човен. Посилаючись на відсутність доказів про існування інших джерел доходів, суд апеляційної інстанції визнав вказане майно спільним майном подружжя.

У період з 01.04.2010 року по 31.12.2011 року курс Євро до гривні становив 1 Євро = 10,72 гривні. Отже, слід виходити з того, що згідно договору позики подружжя ОСОБА_5 отримали у власність приблизно 536 000 грн. Згідно судового рішення подружжя ОСОБА_5 придбали у власність майна на загальну суму 1 149 163 грн. Згідно акту від 29 грудня 2011 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 на виконання умов договору простого товариства 798 970 грн.

Зважаючи на наведене, а також приймаючи до уваги те, що ОСОБА_4 не була учасником судового спору між подружжям ОСОБА_5 про поділ майна (ч.3 ст.61 ЦПК України), відсутні підстави визнавати встановленою судовим рішення ту обставину, що спірний об'єкт нерухомості - будинок і дві земельні ділянки у с.Кривуші Кременчуцького району, придбані подружжям ОСОБА_5 виключно за кошти, отримані у позику від ОСОБА_9

За змістом норм ст.369 ЦК України, ст.63, ст.65 СК України законом встановлена презумпція згоди одного з подружжя на укладення іншим правочинів в інтересах сім'ї. При цьому для вчинення правочинів, для яких є обов'язковою письмова форма та які виходять за межі дрібних побутових, законом не вимагається обов'язкова письмова форма згоди іншого подружжя, здійснена безпосередньо у момент укладення правочину.

У відповідності до ч.4 ст.338 ЦПК України колегія суддів виконує указівки суду касаційної інстанції (т.1 а.с.244 зворот, п'ятий абзац) та при вирішенні спору приймає до уваги той факт, що у березні 2013 року, звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 визначила статус спірного майна - будинку і двох земельних ділянок, як спільне майно подружжя, стверджуючи, що воно придбане за спільні кошти (т.1 а.с.225), отже вона схвалила дії ОСОБА_5 щодо укладення угоди з придбання цього майна на користь сім'ї.

У справі, що розглядається, суду надані докази, які підтверджують проведення певних ремонтних робіт у придбаній садибі (т.1 а.с.197 - 223), проте жодним доказом не підтверджено вчинення ОСОБА_5 дій, спрямованих на реконструкцію придбаної нерухомості у готельний комплекс, як того вимагали умови укладеного договору простого товариства. Ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_5 не надали суду належних і допустимих доказів про існування у них інших спільних чи особистих джерел доходів у цей період (з листопада 2011 року по березень 2013 року).

За таких обставин колегія суддів робить висновок про те, що договір простого товариства укладений ОСОБА_5 в інтересах сім'ї - кошти отримані внаслідок укладення цієї угоди використані ОСОБА_5 для придбання і ремонту спільного сумісного майна подружжя (будинок і дві земельні ділянки), такі дії ОСОБА_5 схвалені ОСОБА_3, отже у колишнього подружжя ОСОБА_3 відповідно до ч.4 ст.65 СК України виник спільний майновий обов'язок перед ОСОБА_4 за укладеними договором простого товариства.

Пунктом 3.8 договору простого товариства передбачено, що в разі, якщо ОСОБА_5 не забезпечить закінчення будівництва (реконструкції) Об'єкту до закінчення дії цього договору (15 жовтня 2013 року), то сторони або укладають новий договір на погоджених заново умовах, або здійснюють поділ спільного майна у зв'язку з припиненням дії договору. Пунктом 3.9 договору встановлено, що ОСОБА_4 при поділі, який настає в разі припинення дії договору у зв'язку з закінченням його строку та не досягненні його мети, має такі права: або на повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 12 (дванадцяти) відсотків річних за весь час користування коштами до їх фактичного повернення, або право власності на 95 (дев'яносто п'ять) відсотків майна, що буде набуте в результаті виконання цього договору простого товариства (збудоване або придбане, реконструйоване). Право вибору вимоги належить ОСОБА_4

З огляду на встановлене колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_4 та про недоведеність обставин, на які посилається ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених зустрічних вимог.

Що стосується рішення суду першої інстанції про покладення на відповідачів по первісному позову майнового обов'язку у рівних частках, то такий висновок узгоджується з приписами закону про рівність прав подружжя на набуте у шлюбі майно та рівність їхніх обов'язків за спільними майновими зобов'язаннями (ст.65, ст.70, ст.73 СК України). Солідарний майновий обов'язок (зобов'язання) виникає у випадках, прямо встановлених законом, проте нормами Сімейного кодексу України такий вид відповідальності не передбачений для майнових зобов'язань подружжя перед третіми особами.

Рішення суду першої інстанції у цій частині не є виходом за межі заявлених вимог у розумінні ст.11 ЦПК України, оскільки суд у межах заявленої суми вимоги лише розмежував майнову відповідальність відповідачів.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Отже, з урахуванням встановленого формальне порушення судом першої інстанції вимог п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України не може бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді В.І. Акопян

П.С. Абрамов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов