Єдиний унікальний номер 226/552/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1810/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

« 04 » жовтня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.,

суддів: Космачевської Т.В., Курило В.П.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - ОСОБА_3, Орган опіки та піклування Мирноградської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

1). У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача ОСОБА_2 з позовом про вселення в житлове приміщення її разом з двома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, обґрунтовуючи його наступним.

17 вересня 1995 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, який до теперішнього часу не розірвано. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані разом з нею в квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 04 квітня 2014 року, яке набрало чинності 15 квітня 2014 року, вона с чоловіком поділила частину їх спільного сумісного майна, придбаного за період шлюбу. За нею визнано право власності на автомобіль марки MAPLE С81 SMA 7181, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, а за відповідачем - право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Починаючи з жовтня 2015 року, їх відносини з відповідачем погіршилися через зловживання ним спиртними напоями та останній вигнав з квартири її та дітей, посилаючись на те, що квартира за рішенням суду належить йому і вона з дітьми не має права в ній проживати.

З жовтня 2015 року вона була змушена орендувати для проживання інше житло, що розташоване за адресою: м. Димитров Донецької області, мікрорайон «Молодіжний»АДРЕСА_2. До 07 березня 2016 року, коли відносини між ними на деякий час нормалізувалися, вона з дітьми зявлялась в житло, належне відповідачу, але ключі від квартири останній забрав і не дозволяє знаходитися там у його відсутності, заперечує проти постійного проживання в спірній квартирі її та дітей.

З 07 березня 2016 року, відповідач почав проживати у цій квартирі разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_3, яку зареєстрував в квартирі без згоди позивача і перестав допускати в квартиру останню та дітей. Тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом, який просила задовольнити.

2). У травні 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача ОСОБА_1 з зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначив, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані він, позивач та їх діти: ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

У жовтні 2014 року з належної йому квартири він не виганяв позивача та їх дітей, оскільки в жовтні 2014 року ОСОБА_1 добровільно забрала свої речі і пішла з квартири через припинення їх сімейних стосунків. Позивач не проживає у вказаній квартирі без поважних причин більше року та між ними не було домовленості про те, що за нею буде зберігатися право проживання у спірній квартирі. Тому вважає, що ОСОБА_1 втратила право користування жилим приміщенням.

Щодо заявленого первісного позову, то він не заперечує відносно вселення дітей в спірну квартиру, оскільки діти і так постійно бувають у нього у квартирі. Просив визнати позивача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_4.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 29 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, задоволені частково.

Вселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартиру за адресою: АДРЕСА_5.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволено.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 367 грн. 47 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Із вказаним рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 і подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду в частині відмови в задоволені її позову до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до неї про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасувати та ухвалити нове рішення, яким її первісний позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не чинив їй перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням.

Так, допитані в суді свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили суду, що з боку відповідача на її адресу були погрози і якщо вона разом з дітьми не залишить спірну квартиру до кінця жовтня 2014 року, то він виставить її з квартири насильно, а тому вона змушена була залишити це житло.

В березні 2016 року відповідач почав проживати в спірній квартирі з іншою жінкою і взагалі перестав впускати її - ОСОБА_1 в спірну квартиру.

Інше житло у неї відсутнє і вона не може оплачувати за оренду житла і комунальні послуги, оскільки працює нянею у дитячому садку і її зарплата становить 2 000 грн. Інших доходів, окрім зарплати та аліментів вона не отримує.

Рішення суду щодо вселення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартиру за адресою: АДРЕСА_5 сторонами не оскаржується.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3 та представник органу опіки і піклування Мирноградської міської ради в судове засідання апеляційного суду не зявилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 99 - 103, 104 -107, 109, 110, 118) та надіслали до апеляційного суду простою та електронною поштою листи про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 93, 111 - 112, 113-114, 116 - 117 ). При цьому, позивач просила апеляційну скаргу задовольнити, а відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 і розподілу судових витрат - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенню зустрічного позову ОСОБА_2, виходячи з наступних підстав.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є неповне зясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 17 вересня 1995 року, який зареєстрований в Успенській селищній раді Лутугінського р-ну Луганської області, актовий запис № 62, від шлюбу народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.3-5).

Згідно довідки приватного підприємства «Домінант-сервіс» від 12 квітня 2016 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_6, зареєстровані сторони по справі, їх діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 а також громадянка ОСОБА_3 (а.с.12).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 29 жовтня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори, реєстр № 2415, відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру в АДРЕСА_7 (а.с.13).

У відповідності з рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 04 квітня 2014 року, яке набрало чинності 15 квітня 2014 року, за відповідачем визнано право власності на квартиру, розташованою за адресою: АДРЕСА_8; а за позивачем право власності на автомобіль MAPLE С81 SMA 7181, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.15-16).

Згідно акту Координаційного комітету самоорганізації населення м. Димитров від 20 травня 2016 року, позивач ОСОБА_1 до теперішнього часу зареєстрована за адресою: м. Мирноград (Димитров), вул. Соборна (Ватутіна)АДРЕСА_9. В дійсності, з жовтня 2014 року вона разом з дітьми: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживають в ІНФОРМАЦІЯ_6 (Димитров) на мікрорайоні «Молодіжний» (а.с.46).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про вселення в квартиру, суд виходив з того, що діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, мають право на користування спірною квартирою за адресою: АДРЕСА_10, оскільки ця квартира належить їх батьку - відповідачу по справі та відповідно підлягають вселенню у спірну квартиру.

Також суд дійшов висновку, що відповідач не перешкоджав помешканню позивача у спірній квартирі разом з дітьми, а оскільки судом не встановлено поважних причин не проживання позивача у спірній квартирі більше року, то у позові про вселення позивача повинно бути відмовлено, а зустрічний позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

При цьому суд посилався на вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, якою передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК.

Як передбачено ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника будинку (квартири) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вселення її в квартиру, виходив із того, що остання без поважних причин не мешкає в спірній квартирі більше року та їй не чиняться перешкоди в користуванні житлом, задовольнивши з цих же підстав зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Указаного висновку суд дійшов на підставі неповно зясованих обставин, що мають значення для справи, і неправильній оцінки обставин справи.

Так, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що вона через погрози відповідача залишила житло в у жовтні 2014 року, та останній не дозволяв їй проживати в спірній квартирі, а з березня 2016 року відповідач ОСОБА_2 проживає з співмешканкою ОСОБА_8 в цій же квартирі.

До теперішнього часу вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та разом з двома неповнолітніми дітьми зареєстровані в спірній квартирі на правах членів сімї відповідача ( а.с. 3, 4,5, 6-7, 12).

В судовому засіданні відповідач також заперечував проти вселення позивача у спірну квартиру.

З пояснень третьої особи ОСОБА_3 з 05 березня 2016 року вона в якості цивільної дружини проживає разом з відповідачем у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_11, та заперечує проти сумісного мешкання в спірній квартирі з позивачем.

Факт проживання в спірній квартирі ОСОБА_3 підтверджується й довідкою приватного підприємства «Домінант-сервіс» від 12 квітня 2016 року (а.с. 12).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 показали суду, що у жовтні 2014 року позивач залишила квартиру через погрози чоловіка і вона з дітьми проживає за іншою адресою.

Отже, твердження позивача ОСОБА_2 про те, що вона разом с неповнолітніми дітьми із поважних причин не мешкає в АДРЕСА_12 через те, що їй чинилися перешкоди в користуванні житлом, підтверджуються сукупністю доказів.

Суд першої інстанції на вказане не звернув уваги, дав неправильну оцінку обставинам справи та прийняв помилкове рішення про часткову відмову в задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що в спірній квартирі позивач ОСОБА_1 не проживає без поважних причин більше року, будь - яких перешкод в користуванні житлом її не чиниться, та вона не надала суду доказів про порушення свого права на проживання в спірній квартирі, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, а тому рішення суду про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Оскільки, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, суд виходив з помилково встановлених обставин справи, неправильно вирішив спір, то підлягає скасуванню рішення суду і в частині задоволення зустрічного позову, оскільки правові та фактичні підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, так як ОСОБА_1 є членом сімї з власника квартири і не позбавлена права користування займаним приміщенням, яким не могла користуватися з поважних причин через вчинення перешкод в його користуванні.

Враховуючи, що при ухвалені рішення суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог п.п. 1, 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі і відмову в задоволенні зустрічного позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача апеляційний суд вважає обґрунтованими, а скаргу ОСОБА_1 такою, що підлягає задоволенню.

Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1, то на підставі ст. 84, ч. 1 та ч. 5 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, апеляційний суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати: судовий збір за подачу позову в сумі 551 грн. 21 коп. (а.с. 23) та за подачу апеляційної скарги - 606 грн.32 коп. (а.с. 82) на загальну суму 1157 грн. 53 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і розподілу судових витрат скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення задовольнити повністю.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_13 (Ватутіна) міста Мирноград (Димитров), Донецької області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1157 грн. 53 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: