Номер провадження: 22-ц/785/3673/16
Головуючий у першій інстанції Жуган Л.В.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Варикаші О.Д.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, визнання недійсним договору дарування в частині 1/3, повернення сторін у первісний стан шляхом визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року, -

встановила:

До Малиновського районного суду м. Одеси 05.02.2015 року звернувся позивач ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_4, згідно якого просив суд:

Встановити факт розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, актовий запис № 324 фіктивним, зроблений Малиновським відділом РАЦС м. Одеси 11.05.1993 року, що є підставою для скасування актового запису № 324, зробленого Малиновським відділом РАЦС м. Одеси 11.05.1993 року.

Визнати договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - недійсним, повернувши сторони у первісний стан.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/3 частину кв. АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що в 1974 році він на підставі ордера отримав двокімнатну кв. АДРЕСА_2

Позивач вказував, що був офіційно розлучений зі своєю першою дружиною та через деякий час він познайомився з ОСОБА_5 у якої була малолітня донька ОСОБА_4, якій було тоді 8 років. Вони переїхали в його квартиру АДРЕСА_2 та стали спільно проживати. 23.12.1988 року позивач зареєстрував шлюбу з ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу, виданого відділом РАЦС Малиновського РВК м. Одеси, актовий запис №1209.

Через те, що сім'я була дружна позивач погодився на прохання дружини перевести її матір до себе та надав свою згоду не тільки на її мешкання у своїй квартирі, а й на реєстрацію.

11.05.1993 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданою РАЦС Малиновського РВК м. Одеси, однак розірвання шлюбу носило формальний характер, оскільки вони продовжували разом проживати з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, вести з нею спільне господарство, мали спільний бюджет та продовжували підтримувати сімейні стосунки.

02.11.1994 року було отримано свідоцтво про право власності шляхом приватизації, згідно якого в КП «ОМБТІ та РОН», було зареєстровано право власності по 1/3 частині кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_5, ОСОБА_6 (тещею) та ОСОБА_3

Після смерті своєї матері ОСОБА_5 успадкувала 1/3 частину кв. АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину виданого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.11.2006 року, яке зареєстровано в КП «ОМБТІтаРОН» 14.12.2006 року.

Позивач вказував, що за період сумісного проживання з ОСОБА_5 20.12.2002 року вони на сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_5, також в період сумісного проживання на спільні кошти купували необхідні меблі, побутову техніку, сплачували необхідні платежі та робили ремонт, що свідчить що вони проживали разом як чоловік та дружина.

Як пояснював позивач він добре ставився до доньки своєї дружини ОСОБА_5 -ОСОБА_4, з підстав чого 25.01.2010 року подарував їй належну йому 1/3 частину кв. АДРЕСА_2 2/3 частини цієї квартири його дружина ОСОБА_5 подарувала також ОСОБА_4

Вони з дружиною залишилися проживати в цій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, позивач ОСОБА_3 зазначав, що він сплатив всі необхідні кошти по її похованню, а також оформив бронь на поховання поряд з померлою дружиною.

ОСОБА_3, після смерті дружини ОСОБА_5, продовжував проживати в кв. АДРЕСА_2 так спочатку між ним та відповідачем не виникало жодних суперечок, однак з часом позивач зрозумів, що допустив помилку, так йому згодом стало відомо, що відповідач отримала заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2014 року, згідно якого було припинено право користування ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_2

Після звернення до нотаріуса за прийняттям спадщини після смерті дружини, йому повідомили, що єдина спадкоємиця - це донька померлої. Вирішити питання мирним шляхом з відповідачкою він не може, вона відмовляється оформити на позивача будь-яку нерухомість у спадщину.

Позивач вказував, що він є людиною похилого віку, і внаслідок своєї юридичної неграмотності він припустив помилку, коли подарував відповідачці майно, яке було у нього у власності, тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Йому стало відомо що відповідачка 30.01.2014 року отримала заочне рішення Малиновського районного суду м. Одесі по справі №521/15119/13-ц у відповідності до якого припинено право користування ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_2 та встановлено порядок виконання рішення суду згідно з яким рішення є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання в кв. АДРЕСА_2

Таким чином позивач зазначав, що його не тільки вигнали з його ж двокімнатної квартири, в яку він поселив свою дружину, її матір та її доньку - відповідача ОСОБА_4, а тепер її донька, яку виростив, виховав та матеріально утримував, надав освіту та працевлаштував, віддячила йому таким чином, що зробила його «безхатьком», вигнавши на вулицю людину похилого віку.

Як вказував позивач, в той час коли він зі своєю дружиною оформлювали договір дарування кв. АДРЕСА_2 вони розуміли, що будуть мешкати у цій квартирі до смерті, а виявилося, коли його дружина померла, ОСОБА_4 вигнала його з квартири.

На думку позивача все вищенаведене свідчить про те, що розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_5 є фіктивним, тому, що вони не припиняли шлюбні відносини, а також помилково уклали договір дарування.

ОСОБА_3 стверджував, що таким чином, коли він дізнався про рішення про його виписку, він дізнався про порушення свого права, що свідчить про те, що він не пропустив строк позовної давності для звернення до суду.

Позивач ОСОБА_8 та його представник за ордером та витягом з угоди ОСОБА_9 в судовому засіданні просили суд, задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник за довіреністю ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, просили суд відмовити в їх задоволенні.

Відповідач та її представник за довіреністю ОСОБА_10, подали до суду заперечення, згідно яких зазначили, що позивач ОСОБА_8 обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання розірвання шлюбу фіктивним, зазначав, що 11.05.1993 року його шлюб з ОСОБА_5 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Малиновським РАЦС м. Одеси, однак не зважаючи на зазначену обставину, позивач продовжував шлюбні відносини з ОСОБА_5, вів спільний бюджет та господарство, та проживав разом в кв. АДРЕСА_2 Так при цьому позивач посилався на положення ст. ст. 1, 3, 108 CK України, однак зазначеному суперечить розділ VII «Прикінцеві положення» CK України, де зазначено, що кодекс набирає чинності одночасно з ЦК України, тобто з 01.01.2004 року, тобто до спірних правовідносин не можна застосовувати положення ст. 108 CK України. Слід виходити з того, що права та обов'язки сторін щодо шлюбних відносин припинилися з моменту розірвання шлюбу у 1993 році, тобто коли зазначені правовідносини регулювалися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який не передбачає можливості визнання шлюбу фіктивним.

За іншою вимогою позивач просив суд, визнати договір дарування від 25.01.2010 року, 1/3 частини кв. АДРЕСА_2 недійсним. В обґрунтування недійсності правочину позивач зазначав, що він людина похилого віку скориставшись юридичною неграмотністю, припустився помилки, коли подарував майно яке було у його власності. При цьому позивач посилався на положення ст. 229 ЦК України. Однак на думку представника відповідача із зазначеним вище неможливо погодитися оскільки позивачем не доведено, що під час укладення спірного договору дарування, мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним.

Також на думку відповідача та її представника, обставини справи та сам договір, свідчать про те, що укладаючи спірний договір позивач усвідомлював умови правочину і його правові наслідки, який договір він насправді бажав укласти з ОСОБА_4, оскільки позивач не на наводить яким чином він помилився, саме стосовно яких обставин він помилився при підписанні договору. Крім того, цей договір посвідчувався нотаріусом, який роз'яснював позивачу, що це за документ, а також пересвідчився в обізнаності позивача та у його цивільній правоздатності. Тому у зв'язку з наведеними запереченнями відповідач ОСОБА_4 і її представник за довіреністю ОСОБА_10, вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Окрім заперечень представником відповідача ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_10, була подана до суду також заява про застосування строку позовної давності, згідно якої зазначено, що строк позовної давності за позовом особи права якої порушено, за ст. 257 ЦК України, становить три роки, однак позивач ОСОБА_8 вказував, що спірний договір дарування було укладено 25.01.2010 року, а позовну заяву до суду ОСОБА_8 подав лише 05.02.2015 року, з підстав чого позивачем було пропущено строк позовної давності. Окрім того ні позивач, ні його представник не наводять жодних підстав поважності пропуску строку для звернення до суду. Зокрема п. 5 ч. 2 ст. 258 та ст. 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Тобто із позовом про визнання частково недійсним спірного договору дарування позивач ОСОБА_8 міг звернутися до суду не пізніше 10.01.2011 року включно. В зв'язку з наведеним відповідач та її представник просили, суд, застосувати позовну даність, яка є підставою для відмови у позові, щодо позовних вимог ОСОБА_8 в частині визнання договору дарування від 25.01.2010 року недійсним та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частину кв. АДРЕСА_2

24.06.2015 року, ОСОБА_8 подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, зазначаючи, що при укладанні договору дарування він вважав, що буде проживати в квартирі до смерті. Про своє порушене право на проживання кв. АДРЕСА_2 він дізнався тільки зараз, коли ОСОБА_4, вигнала його із зазначеної квартири, оскільки за життя ОСОБА_5 яка також проживала в квартирі до смерті з 2010 року, відповідач не пред'являла до них жодних претензій, щодо проживання в квартирі. Вони були зареєстровані в квартирі, ОСОБА_4 не проживала та не була там зареєстрована, комунальні послуги не сплачували та поточний ремонт не виконувала. Лише після смерті ОСОБА_5, відповідач його вигнала з квартири, а потім потайки зняла з реєстрації в кв. АДРЕСА_2 За життя матері ОСОБА_4 дар не прийняла, тому що розуміла, що її матір також як і позивач уклали договір дарування з правом по життєвого мешкання в квартирі. В зв'язку з наведеним ОСОБА_3 просив суд, поновити йому строк на звернення до суду як пропущений з поважної причини.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року поновлений ОСОБА_3 строк позовної давності звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, визнання недійсним договору дарування в частині 1/3, повернення сторін у первісний стан шляхом визнання права власності - задоволені частково.

Визнано недійсним договір дарування від 25.01.2010 року, в частині дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_5.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах скарги і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межax доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином колегія суддів перевіряє законність рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог позивача.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих № 217 від 19.04.1974 року, протоколу засідання комісії Жовтневої районної ради депутатів №11 від 16.04.1974 року, житловою комісією виконкому районної ради 16.04.1974 року, були розглянуті списки квартирного обліку, про надання житлової площі громадянам, які перебувають на квартирному обліку в організаціях, та по результатах розгляду, житловою комісією було вирішено, видати ОСОБА_3 ордер на кв. АДРЕСА_2

Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_3 виданого 10.08.2007 року Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, позивач з 31.05.1974 року зареєстрований за адресою кв. АДРЕСА_2

З копії свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом ЗАГС Малиновським РВК м. Одеси 23.12.1988 року, встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5

11.05.1993 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, виданого Малиновським відділом ЗАГС м. Одеси, 11.05.1993 року.

Розпорядженням органу приватизації житла, від 02.11.1994 року, № 51601, кв. АДРЕСА_2 була передана у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_11, та ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право власності на житло, від 02.11.1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за №3-5440, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», 14.12.2006 року, за реєстровим №16427657 в книзі 633 пр-22 номер запису 215, кв. АДРЕСА_2 в рівних частинах на праві приватної власності належала ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, від 08.11.2006 року, виданого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3852, спадкоємцем майна ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що складається із 1/3 частини кв. АДРЕСА_2 є донька померлої ОСОБА_13

З доданих до матеріалів справи довідок від 03.11.2005 року та 12.02.2007 року, посвідчених штампом дільниці № 2 КП ЖКС «Черьомушки», вбачається, що ОСОБА_3, проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 в кв. АДРЕСА_2

Згідно доданого до матеріалів справи договору дарування посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 25.01.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-13, п. 1 Договору, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 безоплатно передали у власність, а ОСОБА_4 прийняла в дарунок ізольовану кв. АДРЕСА_2 яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 43,6 кв.м., в тому числі житловою площею 27,5 кв.м.

Ця квартира належить дарувальникам на праві приватної спільної часткової власності: 2/3 частки ОСОБА_3, ОСОБА_5 в рівних частках кожному - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 02.11.1994 року за № 3-5440, зареєстрованого в КП «ОМБТІтаРОН» 12.01.1995 року; 1/3 частка ОСОБА_5 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори 08.11.2006 року за реєстровим номером № 2-3852, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 14.12.2006 року.

Пунктом 7 Договору визначено, що право власності обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованою примірника цього договору, після його нотаріального посвідчення, передача дарувальниками ключів, технічної документації, книжок по оплаті комунальних послуг та електропостачання на вищевказану квартиру.

В матеріалах нотаріального провадження по укладанню спірного договору дарування, доданого до матеріалів справи, міститься довідка про склад сім'ї та прописку в кв. АДРЕСА_2 за 2010 рік в якій зазначено, що в даній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3 з 31.05.1974 року та ОСОБА_5 - дружина з 18.01.1989 року.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, КП «ОМБТІ та РОН», № 254022145 від 24.02.2010 року, вбачається, що ОСОБА_4, на підставі договору дарування від 25.01.2010 року, за реєстраційним номером № 16427657, зареєструвала своє право власності на кв. АДРЕСА_2

З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 12.08.2010 року, посвідченої штампом дільниці № 2 КП ЖКС «Черьомушки», вбачається, що в кв. АДРЕСА_2 станом на 12.08.2010 року зареєстровані та проживають ОСОБА_3 з 31.05.1974 року, та його дружина (згідно запису в довідці) ОСОБА_5 з 18.01.1989 року.

19.11.2012 року, ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського управління юстиції, 19.11.2012 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, від 21.01.2013 року, вбачається, що ОСОБА_4, успадкувала після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в філії Одеського міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України», що також підтверджується витягом з реєстрації в Спадковому реєстрі № 33088957, від 21.03.2013 року.

Згідно довідки (виписки з домової книги про реєстрацію) № 2789 від 16.10.2014 року, вбачається, що ОСОБА_3, станом на 2014 рік, був зареєстрований в кв. АДРЕСА_2

16.01.2014 року ОСОБА_3 звернувся з листом до начальника дільниці № 3 ЖКС «Черьомушки», вказуючи, що він зараз тимчасово проживає в с. Сухий Лиман, зареєстрований в кв. АДРЕСА_2 яку отримав на своє ім'я в 1974 році. В 2010 році вказану квартиру він з дружиною ОСОБА_5 подарував її донці ОСОБА_4 Після смерті дружини ОСОБА_5 в 2012 році ОСОБА_4 перестала пускати його в квартиру, іншого житла в м. Одесі у ОСОБА_3 немає, а тому просив не знімати його з реєстрації в кв. АДРЕСА_2

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - позовні вимоги задоволено частково: припинено право користування ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_2 та встановлено порядок виконання рішення, згідно з яким воно є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 за вказаною адресою, - вказане заочне рішення за заявою відповідача скасовано та не набрало законної сили.

З пояснень свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 вбачається що вони проживають в буд. АДРЕСА_2. Позивач ОСОБА_8 отримав спірну квартиру та проживав там один, потім до нього в квартиру поселилася його дружина ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_4 - відповідачкою по справі. Вони жили весь час разом, також в квартирі стала проживати мати ОСОБА_5 - ОСОБА_11, жили вони дружно, позивач завжди в усьому допомагав дружині та відповідачці ОСОБА_4 Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_4 стала не впускати ОСОБА_8 в його ж квартиру, там завжди були його речі, так як він там постійно проживав, це вона особисто бачила, коли заходила до квартири. Також від спілкування з ОСОБА_5, стало відомо, що ОСОБА_3, купив для ОСОБА_4 квартиру та зробив в ній ремонт, та стала проживати від них окремо, позивач також забезпечував відповідачку. ОСОБА_4 після покупки для неї квартири в квартирі ОСОБА_8 більше не проживала, тільки періодично навідувалася. ОСОБА_3 завжди гарно ставився до своєї дружини та до ОСОБА_4, допомагав їй в усьому, а після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 перестала впускати ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2. Про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, їм було невідомо.

Свідок ОСОБА_17, також пояснила суду, що вона бачила ОСОБА_3 вранці коли він йшов на роботу та ввечері коли він повертався додому, оскільки її сестра проживала у сусідньому з відповідачем під'їзді, вона її в той час доглядала та проживала там. Сім'ю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 добре знала, так як спілкувалася з ОСОБА_5, в квартирі в них не була. Свідок вказала, що бачила ОСОБА_4, кілька разів. Про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, їй було невідомо.

З листа за вих. № 312 від 14.08.2014 року, за підписом Сухолиманського сільського голови ОСОБА_18, вбачається, що ОСОБА_3, після смерті своєї матері ОСОБА_19, а саме з жовтня місяця 2012 року, почав мешкати за адресою: АДРЕСА_9 вказаний будинок належить ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 38328801 від 29.05.2015 року.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що зазначене нерухоме майно є сільською хатою.

Листом КП «Теплопостачання м. Одеси» від 20.05.2015 року № 02/02/06-1959 підтверджується, що Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води кв. АДРЕСА_2 укладений тільки 11.04.2014 року з ОСОБА_4, як власником згідно договору дарування від 25.01.2010 року. Також в листі зазначено, що за період з 2010 року по липень 2013 року договір не укладався.

Відповідно до листа від 20.05.2015 року № 130/03-2235 ПАТ «ЕК Одесаобленерго» постачання електричної енергії за період з 2010 року по червень 2013 року до квартири АДРЕСА_2, здійснювалося на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_3, та 13.06.2013 року було укладено договір № НОМЕР_3 про користування електричною енергією з ОСОБА_4

З листа ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал» від 25.06.2015 року, вбачається, що з 01.01.2008 року по кв. АДРЕСА_2 був укладений Договір про надання послуг водопостачання та водовідведення з ОСОБА_3 та з 14.04.2014 року такий договір був укладений з ОСОБА_4

На підставі наведеного та з урахуванням письмових доказів і пояснень свідків суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 з 1974 року постійно проживав у квартирі АДРЕСА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5, та після її смерті у нього виникла конфліктна ситуація з ОСОБА_4 щодо його проживання в даній квартирі, ОСОБА_4 після укладання спірного договору дарування в квартирі не проживала та особовий рахунок на себе не оформляла поки була жива її матір.

Що стосується поновлення ОСОБА_3 строку звернення до суду, то з урахуванням загальних правил перебігу загальної і спеціальної позовної давності, згідно яких встановлено, що такий перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що така заява підлягає задоволенню, оскільки позивач дізнався про порушене його право проживання та користування квартирою у 2012 році після смерті дружини ОСОБА_5 у 2012 році, що підтверджується дослідженими у справі доказами, та вважав необхідним поновити ОСОБА_3 строк позовної давності звернення до суду із даним позовом.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції врахував, що позивач ОСОБА_3, 1935 року народження, є особою похилого віку, та після укладання у січні 2010 року спірного договору дарування продовжував проживати в квартирі № 27, будинку АДРЕСА_2, і тільки після смерті ОСОБА_5 у 2012 році, ОСОБА_4 почала перешкоджати йому у проживанні та не впускає в квартиру, яка є його єдиним житло у м. Одесі, тобто йому стало відомо про порушення його права тільки в 2012 році.

Крім того вирішуючи питання про визнання договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_7, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - недійсним, з поверненням сторін у первісний стан та визнання за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/3 частину кв. АДРЕСА_2, суд першої інстанції також обґрунтовано врахував, що умови спірного договору дарування сторонами не виконані у повному обсязі, що підтверджується дослідженими судом доказами.

Після укладання договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продовжували проживати в квартирі, самостійно оплачувати комунальні послуги, фактичної передачі квартири не відбулось, свої ключі від квартири позивач та його дружина ОСОБА_5 після відчуження квартири відповідачці ОСОБА_4 не передавали.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на час укладання спірного договору дарування неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, він вважав, що поки буде жити квартира буде у його користуванні розпорядженні, що дійсно має істотне значення.

Він є особою похилого віку, у нього немає іншого житла в м. Одесі, після укладання договору дарування відсутня фактична передача спірного нерухомого майна, за оспорюваним договором дарування, дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір дарування від 25.01.2010 року, в частині 1/3 частини кв. АДРЕСА_2, був вчинений ОСОБА_3 під впливом помилки щодо його правової природи, сутності і правових наслідків, що цілком виключає можливість наявності в діях особи відповідного волевиявлення та бажання саме тих наслідків, що настали після укладення договору - позивача позбавили його права користування кв. АДРЕСА_2, а тому вважав необхідним визнати недійсним договір дарування, в частині дарування від імені ОСОБА_3 - ОСОБА_4 1/3 частини кв. АДРЕСА_2

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких переконливих доказів, які б спростовували встановлені судом обставини, та підтверджені матеріалами справи, відповідачем суду не надані.

Оскільки суд першої інстанції визнав недійсним оспорюваний договір дарування від 25.01.2010 року ОСОБА_3, то з тих самих підстав, суд першої інстанції обґрунтовано вважав необхідним задовольнити і позовну вимогу ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/3 частину кв. АДРЕСА_2 що належала йому на праві власності до здійснення спірного договору дарування.

Вирішуючи спір судом також враховано, що у відповідачки ОСОБА_4, крім спірної квартири, на праві особистої приватної власності знаходиться квартира АДРЕСА_8, яку ОСОБА_5 придбала для ОСОБА_4 в період сумісного проживання з ОСОБА_3 та інша квартира, яку ОСОБА_4 отримала у спадщину.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді : А.П. Бабій

О.Д. Варикаша