У х в а л а

іменем україни

16 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Демяносова М.В.,Дьоміної О.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства спеціалізованого лісогосподарського агропромислового підприємства «Демидівський держспецлісгосп» про стягнення недорахованої суми одноразової винагороди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, на обґрунтовано тим, що 29 жовтня 2014 року його було призначено на посаду директора Державного підприємства спеціалізованого лісогосподарського агропромислового підприємства «Демидівський держспецлісгосп» (далі − ДП СЛАП «Демидівський держспецлісгосп») на період до 23 січня 2015 року згідно штатного розпису за контрактом.

23 січня 2015 року трудовий договір зі ним було припинено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно статті КЗпП.

При виході на пенсію позивачу не було нараховано та невиплачено одноразову винагороду у розмірі двох посадових місячних окладів, що становить 8 672 грн, яка була передбачена умовами контракту.

Виплата позивачу одноразової винагороди в сумі 8 762 грн, передбачена умовами колективного договору, укладеного між адміністрацією державного підприємства та профспілковою організацією працівників ДП СЛАП «Демидівський держспецлісгосп». А саме, відповідно до пункту 3.9 вищевказаного колективного договору, працівникам, які виходять на пенсію у зв'язку з досягненням пенсійного віку та безперервного стажу роботи від десяти років одного місяця до п'ятнадцяти років, передбачена одноразова винагорода в кількості двох посадових місячних оклади.

При цьому, пенсіонером він став у 2007 році, але продовжував працювати на підприємстві.

При звільненні з підприємства у січні 2015 року, ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі біля 1 400 грн як розрахунок по заробітній платі, більш ніяких коштів не отримував. Його посадовий оклад, як директора підприємства, був встановлений контрактом. Безперервний стаж позивача на даному підприємстві становить десять років два місяці двадцять п'ять днів.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 лютого 2016 року рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, оскільки ОСОБА_4 працював директором ДП СЛАП «Демидівський держспецлісгосп» на контрактній основі і всі умови його матеріального забезпечення, в тому числі і у разі виходу на пенсію, були визначені контрактом, тому умови п.3.9 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП СЛАП «Демидівський держспецлісгосп» та профспілковою організацією працівників вказаного підприємства на 2014 рік, на нього не розповсюджуються. Крім того, від імені адміністрації вказаного підприємства цей колективний договір підписав саме позивач, як керівник цього підприємства, у зв'язку із чим, позивач при підписанні колективного договору не міг одночасно бути представником адміністрації, яка надає своїм працівникам певні гарантії у разі звільнення з роботи у зв'язку із виходом на пенсію, та працівником, на якого ці гарантії розповсюджуються.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду апеляційного суду Рівненської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

М.В.Демяносов

О.О.Дьоміна