АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Доповідач - Заришняк Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову зазначав, що під час шлюбу на підставі договору купівлі - продажу від 21 травня 2013р. вони з позивачкою придбали у власність у рівних долях квартиру АДРЕСА_1.

При купівлі цієї квартири він вніс 85 % її вартості, внесені кошти були його особистою власністю, а тому його частка у праві власності на спірну квартиру повинна відповідати сумі внесених ним коштів, тобто повинна складати не 1/2 частину квартири, а 17/20 частин спірної квартири. Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов та визнати за ним право приватної власності на 17/20 частин спірної квартири, а 3/20 частин визнати за відповідачкою.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 17/20 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 3/20 частин квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представники позивача заперечували проти апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 й визнаючи за позивачем право приватної власності на 17/20 частин квартири АДРЕСА_1, а за відповідачкою ОСОБА_1 - право приватної власності на 3/20 частин спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було витрачено на придбання вказаної квартири 394 000 грн., які не були спільним майном сторін, тому його частка у праві власності на спірну квартиру повинна відповідати сумі внесених ним коштів й складати не 1/2 частину квартири, а 17/20 частин спірної квартири.

Проте колегія суддів не може погодитися з даними висновками суду, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 07 вересня 2012р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду від 07 травня 2015р. (а.с. 5, 7). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

В період шлюбу на підставі договору договору купівлі-продажу від 21 травня 2013р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рубановою І.Р., (а.с. 8, 9), сторонами була придбано у власність за 463 594,00 грн. в рівних долях квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Із договору купівлі-продажу від 21 травня 2013р. вбачається, що на час набуття спірної квартири сторони діяли добровільно, і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій за спільною згодою визначили їх рівні частки у спільній сумісній власності подружжя.

При цьому в пункті 13 вказаного договору сторони заявили, що вони одинаково розуміють значення і умови цієї угоди та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при її укладенні, а також те, що вона не носить характер фіктивного та удаваного правочину. Окрім того, згода дружини покупця ОСОБА_2 на покупку ним Ѕ частини квартири та згода чоловіка покупця ОСОБА_1 на придбання нею Ѕ частини квартири викладена в окремих заявах сторін по справі, підпис на яких засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рубановою І.Р. 21.05.2013 р. та приєднано до примірника договору, призначеному для зберігання у справах приватного нотаріуса.

Вказаний договір купівлі-продажу квартири є чинним.

Доводи позивача про те, що при укладенні даного договору ним було витрачено на придбання вказаної квартири 394 000 грн., які не були спільним майном сторін, тому його частка у праві власності на спірну квартиру повинна відповідати сумі внесених ним коштів й складати 17/20 частин спірної квартири, не заслуговують на увагу.

Як видно зі справи, позивачу дійсно до укладення шлюбу з відповідачкою належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 (а.с. 10). Вказана квартира була відчужена позивачем 21 травня 2013р. на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованим в реєстрі за № 379 від 21 травня 2013р. та отримано ним грошові кошти в сумі 344 000,0 грн. (а.с. 11). 16 травня 2013р. позивач взяв в борг грошові кошти у розмірі 50 000,0 грн. у свого батька ОСОБА_5 (а.с. 12, 13).

В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідачка зазначала, що кожною із сторін для придбання спірної квартири було внесено суму коштів, яка складала по 1/2 частині вартості спірної квартири, а саме: по 231 797,0 грн., зокрема, нею були сплачені особисті кошти - знята готівка з депозиту у відділенні ПАТ «Дельта Банк» в сумі 70 000 грн., що підтверджується випискою по угоді (а.с.28-29), інші кошти було взяті нею в борг у сестри, а червні 2013 р. повернуті сестрі відповідно банківських виписок (а.с.30, 85-87).

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та переконливих доказів, які б підтверджували те, що всі одержані від продажу належної йому на праві власності квартири та отримані в борг від батька грошові кошти були витрачені ним на придбання спірної квартири, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, разом з тим в договорі купівлі-продажу спірної квартири, який є чинним на даний час, сторони за їх спільною згодою набули спірну квартиру у спільну часткову власність, визначили свої рівні частки у спільній сумісній власності подружжя, придбавши квартиру у рівних долях.

Окрім того, статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності

інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності відповідачки на Ѕ частину квартири виникло на підставі укладеного договору купівлі - квартири від 12.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рубановою І.Р., даний договір не визнаний у встановленому порядку недійсним в частині покупця, й право власності відповідачки на Ѕ частину квартири не припинено, тому законних підстав для визнання за позивачем права приватної власності на 17/20 частин спірної квартири не вбачається.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю -відмовити.

Рішеннянабирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: