Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 333/6784/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/778/1923/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він на підставі ордеру на жиле приміщення НОМЕР_1, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради народних депутатів № 6438 від 09.02.1990 року, проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Крім нього, за зазначеною адресою зареєстровані донька сторін - ОСОБА_5, та колишня дружина - відповідач ОСОБА_4 При цьому, остання після розірвання шлюбу у вищезазначеній квартирі не проживає з 1994 року. У зв'язку з реєстрацією ОСОБА_4 у квартирі він змушений нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. ОСОБА_4 не бажає добровільно знятися з реєстрації у вказаній квартирі.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 48-49).

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2014 року була задоволена, вказане заочне рішення було скасоване, справа призначена до розгляду в загальному порядку (а.с. 72).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду від 01 березня 2016 року, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, за змістом указаних норм можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, пов'язується з непроживанням у житлі понад відповідний строк з неповажних причин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі ордеру на житлове приміщення НОМЕР_1, який виданий відповідачу ОСОБА_4 згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради народних депутатів № 6438 від 09.02.1990 року, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 отримали право на зайняття в порядку обміну житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2, виданого 21.07.1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 4).

Як видно з актів комісії від 21.08.2014 року та від 12.11.2015 року, складених представниками ЦОА12 Міського комунального підприємства «Основаніє», зі слів сусідів було встановлено, що ОСОБА_4 з травня 1994 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 91).

Згідно з довідкою № 355 від 18.08.2014 року, яка видана Міським комунальним підприємством «Основаніє», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4 (ОКС), ОСОБА_5 (донька) (а.с. 7).

Відповідно до довідки № 15 від 05.01.2015 року, що видана Міським комунальним підприємством «Основаніє», ОСОБА_4 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, з 19.11.2014 року (а.с. 92).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.10.2015 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району 22.01.2015 року (а.с. 93).

Отже, після ухвалення заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2014 року квартира за адресою: АДРЕСА_1, була приватизована, і на даний час належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_5, по 1/2 частині кожному.

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_8, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2, пояснила, що відповідача бачила лише декілька разів, останній раз у 90-ті роки. Після смерті матері позивача у 2013 році вона з ОСОБА_3 не спілкувалася.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивача знає з липня 2009 року, відповідача бачила перший раз на похоронах матері ОСОБА_3, а потім коли ОСОБА_4 попросилася пожити у позивача у 2014 році.

Свідок ОСОБА_10, яка знає відповідача з 1989 року, разом працювала з нею у видавництві до 2010-2011 років, суду показала, що ОСОБА_4 отримала ордер на спірну квартиру. Згодом відповідач проживала з іншим чоловіком, однак періодично поверталася і мешкала у спірній квартирі. З липня 2014 року відповідач постійно проживає у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_6, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3, суду пояснила, що відповідача бачила за десять років один раз і в минулому році - два рази. З 1994 року за адресою спірної квартири проживали лише позивач, його донька та матір.

Свідок ОСОБА_11, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4, показала, що відповідача за спірною адресою бачила часто, щонайменше один раз на півроку, однак відповісти, чи проживала там остання не може, оскільки в гостях не була.

Свідок ОСОБА_12, яка є знайомою матері позивача, знає ОСОБА_3 з 2005 року, та проживає за адресою: АДРЕСА_5, пояснила, що відповідача не знає, жодного разу не бачила. У період з 2005 року по 2013 рік (по день смерті матері позивача) бувала в гостях за спірною адресою приблизно двічі на місяць. Матір позивача розповідала їй, що живе лише з сином і його донькою. Відповідач залишила сім'ю, коли дитині було менше 8 років. ОСОБА_4 на даний час менше року живе за спірною адресою, так як їй ніде більше жити.

Отже, з показань вищевказаних свідків суд правильно встановив, що відповідач з 1994 року періодично з'являлася за адресою: АДРЕСА_1, та мешкала у спірній квартирі, а з другої половини 2014 року проживає там постійно. Тобто, ОСОБА_4 більше року за згодою позивача (колишнього чоловіка) та третьої особи ОСОБА_5 (доньки сторін) проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, періодичне мешкання у спірній квартирі було пов'язано із сутністю особистих відносин, що склалися між колишнім подружжям - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ордер на житлове приміщення був виданий саме ОСОБА_4, доказів наявності у останньої іншого житла матеріали справи не містять.

Як зазначалося вище, позивачем вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, було заявлено на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. Протягом часу розгляду справи позивач правову підставу заявлених ним вимог не змінював.

При ухваленні рішення суд дійшов вірного висновку, що на час його ухвалення до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.ст. 71, 72 ЖК України, так як у даному випадку правовідносини виникли між одним із власників квартири та його колишньою дружиною.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач є власником тільки 1/2 частини вищевказаної квартири. Інший співвласник - ОСОБА_5 спір щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у суді не порушувала.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_3 з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: