Справа № 750/2725/16-ц Провадження № 22-ц/795/1028/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Коверзнев В. О. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_6 про стягнення боргу, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що 23.02.2015 року ОСОБА_5 всупереч вимог законодавства та умов укладеного договору, в односторонньому порядку розірвала договір про надання правової допомоги ОСОБА_6, безпідставно відмовилась від виконання умов договору і надання відповідачеві правової допомоги; що сторони не погодили порядок обчислення гонорару, який повинна була сплачувати ОСОБА_6, як того вимагає ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; що застосування Тарифів на юридичні послуги є неможливим, оскільки згода клієнта на застосування адвокатом конкретних ставок гонорару повинна бути оформлена в такій самій формі, що й Договір, а ОСОБА_6 не підписувала тарифи на юридичні послуги.

Згідно з доводами апеляційної скарги, судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню; висновок суду про те, що 23.02.2015 року позивач безпідставно відмовилась від виконання умов договору і надання відповідачеві правової допомоги, не ґрунтується на матеріалах справи та не підтверджується доказами. Крім того, предметом позову не було розірвання договору та наслідки після розірвання договору; предметом позову були договірні правовідносини з 20 грудня 2014 року до 23 лютого 2015 року, тобто до моменту розірвання договору. ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності, передбачений ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі вимог позовної заяви та навмисно написав це в судовому рішенні, щоб встановити факт, який не повинен був встановлюватись у зазначеній цивільній справі.

Позивач також не згодна з висновком суду першої інстанції про те, що сторони не погодили порядок обчислення гонорару, який повинна була сплачувати відповідач, оскільки такий висновок не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.

ОСОБА_5 також вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема:

- при вирішенні її клопотання про допит свідків, які повинні були підтвердити обставини розірвання договору і факт того, що ОСОБА_6 відмовилась оплачувати послуги адвоката;

- при вирішенні клопотання про зупинення розгляду справи у звязку з тим, що існують інші справи, які суттєво можуть вплинути на розгляд даної справи;

- при викладенні мотивувальної частини рішення щодо дотримання вимог ст. 215 ЦПК України щодо викладення мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, оцінки доказів, застосування нормативно-правових актів.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін, зважаючи на таке

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є адвокатом та здійснює приватну адвокатську діяльність на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 385, виданого Кваліфікаційно - дисциплінарною комісією адвокатури Чернігівської області 08.05.2008 р. (а. с.36).

20.12.2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали Договір про надання правової допомоги адвокатом, за умовами якого адвокат ОСОБА_5 зобовязалася надавати клієнту ОСОБА_6 юридичні послуги та бути її представником в усіх судах України в період з 20.12.2014 р. до 20.06.2015 р. (а.с.4).

Того ж дня, 20.12.2014 р. був укладений Додаток до Договору про надання правової допомоги, в якому сторони погодили оплату послуг адвоката відповідно до рекомендацій щодо застосування адвокатами ставок мінімального розміру гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 24.01.2014 року (а.с.4-зворот).

У березні 2016 р. ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_6 боргу за вказаним вище Договором про надання правової допомоги, що з врахуванням індексу інфляції становить 5843,25 грн. та 3% річних у розмірі 143,10 грн. При цьому ОСОБА_5 посилалася на те, що 23 лютого 2015 року ОСОБА_6 розірвала договір, оплатити послуги відмовилась, незважаючи на направлений 17 березня 2015 року на її адресу рекомендованим листом акт виконаних робіт з проханням оплатити послуги до 1 квітня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням; договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором.

Пунктом 7 Договору про надання правової допомоги передбачено право клієнта розірвати Договір у будь-який час; право одностороннього розірвання Договору адвокатом не передбачено (а. с. 4).

Відповідно до статті 654 Цивільного кодексу України, розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки договір про надання правової допомоги був укладений в письмовій формі, розірвання договору вчиняється також в письмовій формі, оскільки інше не встановлено договором або законом та не випливає із звичаїв ділового обороту.

Письмові докази розірвання договору про надання правової допомоги клієнтом позивач не надала, а тому показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яких позивач просила допитати в судах першої та апеляційної інстанції, не можуть бути допустимими доказами по справі в силу ч.2 ст. 59 ЦПК України. За таких обставин відмовою суду у задоволенні клопотання позивача про допит вказаних осіб як свідків не було порушено вимоги процесуального закону.

По справі встановлено, що листом від 23.02.2015 р. за № 367-з/2015 адвокат ОСОБА_5 письмово повідомила клієнта ОСОБА_6 про розірвання договору про надання правової допомоги.

Зважаючи на положення ст. 651 ЦК України, ст. 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та враховуючи, що умовами договору про надання правової допомоги право одностороннього розірвання договору адвокатом не передбачено, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що договір про надання правової допомоги був розірваний адвокатом ОСОБА_5 за її особистою ініціативою в односторонньому порядку всупереч вимог вказаних вище норм матеріального закону та умов укладеного договору.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності та виходу за межі заявленого позову не можна визнати обґрунтованими, зважаючи на те, що в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог сама позивач ОСОБА_5 посилалась на пункт 7 договору про надання правової допомоги, що передбачає право клієнта розірвати договір в односторонньому порядку та на те, що 23 лютого 2015 року ОСОБА_6 розірвала договір, оплатити послуги відмовилась, незважаючи на направлений 17 березня 2015 року на її адресу рекомендованим листом акт виконаних робіт з проханням оплатити послуги до 1 квітня 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата). Підстав для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

В договорі про надання правової допомоги та додатку до нього сторони не визначили порядок обчислення гонорару, який повинна була сплачувати ОСОБА_6

Водночас у Додатку до договору є посилання на можливість застосування позивачем при обчисленні гонорару рекомендацій щодо застосування адвокатами ставок мінімального розміру гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 24.01.2014 року.

Оскільки порядок обчислення гонорару є невідємною частиною договору про надання правової допомоги, згода клієнта на застосування адвокатом конкретних ставок гонорару повинна бути оформлена в такій самій формі, що й договір, тобто потребує їх підписання клієнтом.

Втім, тарифи на юридичні послуги адвоката ОСОБА_6 не підписувала, факт ознайомлення ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_5 зі ставками мінімального розміру гонорару не підтверджений допустимими доказами, які повинні бути письмовими, що унеможливлює застосування ставок мінімального розміру гонорару при визначенні суми гонорару за договором. Відповідач ОСОБА_6 категорично заперечує ознайомлення її з тарифами або ставками мінімального розміру гонорару адвокатом ОСОБА_5 до підписання договору та додатку до нього.

Крім того, в складеному розрахунку від 23 лютого 2015 р. (а.с.5-зворот) ОСОБА_5 визнає факт оплати її послуг в розмірі 2000 грн., в той час як ОСОБА_6 наполягає на проведенні нею оплати в розмірі 3000 грн., і при цьому стверджує, що вказана сума є повним розміром гонорару за послуги адвоката за укладеним нею договором про надання правової допомоги.

За наведених вище обставин не можна визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування звичайних цін відповідно до положень ч.4 ст.632 ЦК України, а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача оплати за надання правової допомоги, стягнення індексації боргу, 3% річних та відшкодування судових витрат по справі, є правильним.

Оскільки по справі не встановлено наявності підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України для обовязкового зупинення провадження у справі, необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги щодо порушення вимог процесуального закону при вирішенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: