Справа № 161/7822/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/1346/16 Категорія: 47 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Карпук А.К.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду від 01 серпня 2016 року,

В С ТА Н О В И ЛА :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом по земельній ділянці відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати це рішення та ухвалити нове рішення.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 14.12.2000 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,0565 га, для садівництва, яка розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 4). Зазначена земельна ділянка межує із земельною ділянкою, яка належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності та розташована в АДРЕСА_2 (а.с. 7- 8).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомими майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно зі ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

У відповідності до ч. 1 п. б ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7, пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (ч.1 ст.401 ЦК України, ч.1 ст.101 ЗК України), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (ч.2 ст.401, п.6 ч.1 ст. 406 ЦК України)

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому слід враховувати, що з врахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України закон вимагає саме від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та він зобов'язаний довести, що задоволення його потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим необтяжливим для відповідача способом.

З матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_2, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва, належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 23 січня 2008 року.

24 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача з листом про встановлення земельного сервітуту на право проїзду по земельній ділянці, до якого додав план частини земельної ділянки, на яку пропонується поширити право земельного сервітуту, проект договору про встановлення сервітуту (а.с.5).

Відповідач листом від 10 травня 2016 року відмовив позивачу у встановлені права земельного сервітуту у запропонованому останнім варіанті та повідомив, що запропонована проїжджа частина передбачає значне зменшення площі його земельної ділянки (а.с. 6).

Із викопіювання із чергового кадастрового плану м. Луцька вбачається, що площа земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 становить 0,0624 га, земельна ділянка має специфічну неправильну форму, внаслідок чого в тій частині земельної ділянки, на якій позивач просить встановити земельний сервітут її ширина становить близько 5 метрів, ширина проїзду транспортним засобом буде становити близько 3 метрів, що фактично позбавляє відповідача можливості повноцінно користуватися та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою. Крім цього встановлено, що до будинку позивача є дорога загального користування, тобто наявний пішохідний прохід і проїзду транспортним засобом не було передбачено кадастровим планом.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач не довів належними доказами, неможливість повноцінно та ефективно використовувати його земельну ділянку для садівництва, що розташована на території садівничого товариства «Дружба» по АДРЕСА_1 без обтяження земельної ділянки відповідача сервітутом та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд неповно з'ясував обставини необхідності встановлення саме запропонованого позивачем сервітуту не заслуговують на увагу так, як позивачем не доведено та відсутні такі докази в матеріалах справи, що запропонований позивачем варіант встановлення постійного земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі є єдиним можливим варіантом, відповідає Державним будівельним нормам України та є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Покликання позивача на те, що запропоновану відповідачем оплату за користування земельною ділянкою слід розцінити як згоду останнього на встановлення сервітуту є безпідставними, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи та спростовуються встановленими судом обставинами справи і не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 01 серпня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді