Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Готри Т.Ю., Кожух О.А.

за участю секретаря: Волощук В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Ужгородського міського округу Олійник Людмили Євгенівни, Ужгородське міське управління юстиції в особі Реєстраційної служби України в м. Ужгороді про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 20 січня 2011 р. між нею та відповідачем ОСОБА_4 Позивачка зазначала, що договір купівлі-продажу вчинили внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки вона не мала близьких родичів, а в силу похилого віку та за станом здоров'я потребувала стороннього догляду є інвалідом третьої групи, тому, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, мала на меті договір довічного утримання; кошти за цим договором не отримувала; нотаріус не роз'яснив їй юридичні наслідки вказаного правочину а вся процедура зайняла не більше 5-и хвилин крім того при підписанні вказаної угоди по місцю її проживання вона знаходилась в жахливому хворобливому стані, а з боку відповідача ОСОБА_4 мав місце обман. Зазначала, що вказаний правочин був вчинений під впливом тяжкої обставини, оскільки, вона людина похилого віку, одинока та потребувала сторонньої допомоги, просила визнати вказаний правочин недійсним з підстав передбачених ст..203, 229, 230, 233 ЦК України та стягнути з ОСОБА_4 100 000 грн. моральної шкоди, скасувати державну реєстрацію прав власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 та зареєструвати право власності на квартиру за нею.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного рішення як незаконного та необґрунтованого із ухваленням по справі нового рішення, про повне задоволення її позовних вимог. Зазначає, про хибність рішення суду першої інстанції про те що нею не доведено обставин з яких вона просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, при цьому посилається на обставини якими обґрунтовувала позовні вимоги, та стверджувала, що вказані обставини нею доведенні. Наводить й інші доводи з яких на її думку апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які з'явилися в судове засідання перевіривши, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції установив, що позивач не довів, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, позивач ОСОБА_2 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. Зазначив, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу вона мала намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, в силу чого дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України.

Крім того судом констатовано, що позивачем ОСОБА_8 не доведено, що відповідач ОСОБА_4, як сторона правочину на час його укладення або до його укладення здійснював якісь умисні дії відносно ОСОБА_2, щодо обставин договору купівлі-продажу, чим вів її в обман щодо фактичних обставин договору купівлі-продажу квартири.

Також судом зазначено, про відсутність підстав для визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним і із підстав передбачених ст. 233 ЦК України (вчиненого під впливом тяжких обставин), оскільки позивач, як на підставу визнання недійсними вказаного договору, в суді послався лише на свій похилий вік,та те, що він є інвалідом третьої групи та потребує сторонньої допомоги, про те на думку суду позивачем не доведено як факту вкрай невигідних умов договору купівлі-продажу квартири, так і того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або вчинено не на таких умовах.

Проте повністю погодитися із висновками суду першої інстанції щодо визнання правочину недійсним не можна виходячи із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем покупцю та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем покупцю та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу.

Встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у їх сукупності є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачка в своїй позовній заяві вказувала, що в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання а не договір купівлі-продажу квартири, оскільки, вона є людиною похилого віку, одинока, із вадами здоров'я (є інвалідом третьої групи загального захворювання).

Матеріалами справи стверджено, що 20.01.2011 р. між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

На час укладення спірного договору позивачка ОСОБА_2, була інвалідом третьої групи з діагнозом ревматоїдний артрит, поліартрит ІІ ступені активності з прогресуючим перебігом, в силу чого потребувала постійного стороннього догляду (а.с.13), мала вік 72 роки, наявність у неї спірної квартири як єдиного житла, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем покупцю, продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору, та оплата нею впродовж цього періоду всіх комунальних послуг за вказану квартиру.

Також встановлено, що в цей же день 20.01.2011р. ОСОБА_4 нотаріально посвідчив заяву, про надання права ОСОБА_2 довічно проживати в згаданій квартирі. Крім того 20.01.2011 р. ОСОБА_4 надав просту письмову розписку, що зобов'язується нести витрати на медичне обслуговування, харчування та поховання ОСОБА_2

За встановлених обставин колегія суддів приходить до переконливого висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено, що вона не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 спірної квартири, яка є її єдиним житлом, і що ОСОБА_2, як людина похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Тому колегія суддів вважає, що спірний договір купівлі-продажу спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором купівлі-продажу, а за договором довічного утримання. Отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, в силу чого колегія суддів вважає, що спірний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року, від 21 жовтня 2015 року, та від 27 квітня 2016 року.

Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану. Додаткові майнові наслідки передбачені ч.2 ст. 229 ЦК яка передбачає, що якщо особа помилилася внаслідок власної недбалості (неналежно перевірила властивості речі, довірилася думці третьої особи тощо), то в разі визнання правочину недійсним вона має відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У випадку, якщо помилці сприяла винна (необережна) поведінка іншої сторони правочину, обов'язок відшкодувати збитки покладається на цю сторону. Якщо на помилку вплинули дії третіх осіб, збитки сторін відшкодуванню не підлягають.

В матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що відповідач по справі ОСОБА_4, як інша сторона оспорюваного правочину сприяв будь-яким своїми діями у формуванні помилки позивача ОСОБА_9 Із обставин справи випливає, що саме ОСОБА_2 через свою знайому запропонувала ОСОБА_4, щодо можливим розпорядженням з її боку своєю квартирою. В силу чого колегія суддів приходить висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 щодо відшкодування їй немайнової шкоди в розмірі 100 000 грн.

Колегія суддів також констатує, що підстави позову про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас під впливом обману та у зв'язку з тяжкими обставинами, передбачені статтями 229, 230 та 233 ЦК України, є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. В силу чого, оскільки колегію суду з'ясовано якою була дійсна воля позивача як власника квартири у момент її відчуження відповідачу, а саме що до цього призвела її власна помилка щодо правової природи й змісту правочину, вважає, що у позовних вимогах ОСОБА_2 щодо визнання вказаного договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 та 233 ЦК України слід відмовити.

Не підлягає задоволенню і позовна вимога ОСОБА_10 про зобов'язання Ужгородське міське управління юстиції в особі Реєстраційної служби Ужгородського міського управління юстиції в Закарпатській області скасувати державну реєстрацію прав власності ОСОБА_4 та зареєструвати право власності за вказаною квартиру за позивачкою. Оскільки по-перше, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач Реєстраційної служби Ужгородського міського управління юстиції, вже не є тим органом який здійснює відповідну реєстрацію, а по-друге, як уже було зазначено, наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану, в силу чого судове рішення яке набрало законної сили і за яким визнано недійсним договір купівлі-продажу, є правовою підставою для відновлення реєстрації права власності за ОСОБА_2 відповідними органами, на яких законом покладено відповідну функцію щодо реєстрації прав на нерухоме майно.

Із матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_4 заперечуючи позов в суді першої інстанції подав письмове заперечення де серед іншого зазначив, що у випадку визнання судом підставності вимог ОСОБА_2 щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України (а.с.44-45).

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, а в силу частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивні - сам факт порушення права, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

В позовній заяві і додаткових поясненнях позивачка вказує, що вона дізнався про порушення свого права по вказаному договору в червні 2015 року , коли ОСОБА_4 остаточно зник з її життя повністю припинивши за нею догляд та спілкування, і лише тоді вона довідалася порушення свого права у вигляді помилки щодо природи укладеного нею правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

За встановлених фактичних обставин колегія суддів приходить висновку, що перебіг позовної давності по вказаному правочину для позивача ОСОБА_2 у відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України розпочався саме з червня 2015 року і строк позовної давності нею не пропущено.

Керуючись статтями 229, 230, 233, 203, 655, 257, 261 ЦК України, статтями 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 березня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_11 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 20 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Олійник Любов Євгенівною та зареєстрований в реєстрі під № 173.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: