Справа № 535/406/16-ц
Провадження № 2-о/535/21/16
РІШЕННЯ

25 травня 2016 року смт Котельва

КОТЕЛЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого - Мальцева С.О.,

з секретарем судового засідання - Білик Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт Котельва цивільну справу

за заявою ОСОБА_1

зацікавлена особа Котелевський районний відділ Державної реєстрації

актів цивільного стану Головного управління юстиції

у Полтавській області

про встановлення факту смерті

У С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до Котелевського районного суду Полтавської області з заявою в якій просила, встановити факт смерті ОСОБА_2, місце смерті м. Луганськ, Україна, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 року,допустити негайне виконання рішення у справі, звернути судове рішення до виконання.

В огрунтування вимог заяви ОСОБА_1 послалась на те, що вона є дружиною ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Луганськ, Україна.

Зазначила, що він помер за таких обставин: ракова інтоксикасія злоякісної пухлини, що підтверджується лікарським свідоцтвам про смерть №110 від 06.04.2016 року, яке видано Держустановою Луганської міської поліклініки №12 ЛНР.

Вказала, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отрнимати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію

актів цивільного стану". Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України, визначеною Верховною Радою України. При цьому, заявнику було відмовлено в реєстрації №150/03.3 - 05.05-68 від 24.05.2016 р., встановлення факту смерті необхідно для оформлення спадщини.

У судове засідання заявник не зявилася надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що просить дану справу розглянути без її участі по сімейним обставинам, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовільнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився надав письмову заяву, в якій просив додатково встановити інформацію щодо померлої особи та просив розглянути справу без їх участі, проти задоволення вимог не заперечують.

Суд, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи заяви, виходить з такого.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Розглядом справи установлено, що заявник є дружиною ОСОБА_2.

Згідно копії паспорта громадянина україни серії КО 464387 виданого Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області 01 серпня 2002 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою чоловічої статті, має громадянство України, народився у місці Луганськ, Україна, проживав за адресою АДРЕСА_1

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник подав лікарське свідоцтво про смерть, видане медичною установою, що розташована на окупованій території.

Згідно даного свідоцтва вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Луганську, Україна, внаслідок ракової інтоксикації злоякісного новоутворення нижньої частки лівої легені.

Відповідно до положень частини 2 статті 49 Цивільного кодексу України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Положення частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час або про оголошення її померлою.

Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоровя або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року №545.

Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.) ; у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.) ; забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.).

Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється.

Однак місто Луганськ, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, місто Луганськ входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Тому у звязку із тим, що смерть ОСОБА_2 настала на території міста Луганськ, на території якого, нині, жодний орган державної влади України не працює та відбувається антитерористична операція, заявник позбавлений отримати належну довідку встановленого зразка про смерть чоловіка.

При цьому, коли заявник звернулася з питань державної реєстрації смерті чоловіка до Котелевського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Полтавській області , то їй було відмовлено з підстав надання неналежного документу.

З урахуванням наведеного, суд погоджується із тим, що отримати документи, встановленого зразка, який би був виданий компетентним органом державної влади України, про встановлення факту смерті, за вище вказаних обставин у рішенні суду, не є можливим.

Відтак, суд оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2, виходить з того, що смерть особи є дійсно юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами обсягу своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 року встановленим.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначеній Верховною Радою України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1. Заяву ОСОБА_1, зацікавлена особа Котелевський районний відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Полтавській області про встановлення факту смерті, - задовільнити повністю.

2. Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт смерті ОСОБА_2, місце смерті м. Луганськ, Україна, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

3. Допустити негайне виконання рішення у справі.

4. Звернути судове рішення до виконання.

5. Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Котелевський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

6 Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

7. Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

СУДДЯ Мальцев С.О.