АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Савчук М. В.

секретар Окармус О.М.,

за участю представника позивача Куриша В.І., представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райфайзен Банк Аваль») до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 вересня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з названим позовом.

Позивач зазначав, що 02 березня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №014/0001/29296, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у сумі 69 000 доларів США на строк до 01 березня 2016 року зі сплатою 12,5 % річних, а позичальник в свою чергу зобов'язувався належним чином використати та повернути суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором.

На забезпечення належного виконання вищевказаного зобов'язання між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договори поруки від 06 березня 2006 року, за умовами яких ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виступили поручителями й відповідно взяли на себе обов'язок перед банком відповідати за зобов'язаннями позичальника.

На виконання умов кредитного договору банк надав ОСОБА_4 на підставі її заяв трьома траншами 44 000 доларів США.

Посилаючись на неналежне виконання умов кредитного договору та право на дострокове стягнення кредиту, банк просив стягнути з відповідачів, солідарно суму боргу, яка утворилася станом на 11 грудня 2014 року в розмірі 11439,18 доларів США, з яких 8713,23 доларів США - заборгованість за кредитним договором, 719,66 доларів США - заборгованість зі сплати процентів, 2006,29 доларів США - пеня.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 вересня 2015 року позов задоволено.

Вирішено питання щодо відшкодування витрат зі сплати судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, доводів апеляційної скарги, а також норми ч. 3 ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі встановлено, що 02 березня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №014/0001/29296, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у сумі 69 000 доларів США на строк до 01 березня 2016 року зі сплатою 12,5 % річних, а позичальник в свою чергу зобов'язувався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором.

На забезпечення належного виконання вищевказаного зобов'язання між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договори поруки від 06 березня 2006 року, за умовами яких ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виступили поручителями й відповідно взяли на себе обов'язок перед банком відповідати за зобов'язаннями позичальника.

Факт укладення договорів відповідачами не спростовується.

Встановлено, що на виконання умов кредитного договору відповідачка ОСОБА_4 на підставі її заяв трьома траншами отримала 44 000 доларів США, які банк перерахував на її рахунок.

Це стверджується копіями меморіальних ордерів, випискою з рахунку (а.с. 205-208).

Доводи апелянта про недоведення банком факту отримання позичальником коштів в указаному розмірі спростовуються як наведеними вище доказами, так і фактом сплати позичальником сум на виконання умов договору до травня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачкою ОСОБА_4 не доведено неотримання нею за кредитним договором коштів у розмірі 44 000 доларів США.

Посилання апелянта на зміст нормативних актів, які регулюють видачу банками коштів, терміни їх зберігання не спростовують доводи банку про отримання відповідачкою ОСОБА_4 коштів за договором.

Згідно з п. 3.2. кредитного договору надання кредиту може здійснюватися на розсуд кредитора на поточний рахунок позичальника чи готівкою через касу кредитора.

Позивачем доведено, що відповідачка ОСОБА_4 отримала кошти на свій поточний рахунок.

Апелянт посилається на висновок судової економічної експертизи № 218 від 29 березня 2016 року, проведеної експертом Родич О.В., яка констатувала, що для неї недостатньо документів для надання висновку про суму отриманих позичальником коштів та розмір заборгованості (а.с. 274-287).

Проте експерт по суті не проводила дослідження стану погашення за спірним кредитним договором, не взяла до уваги надані їй для проведення дослідження меморіальні ордери, виписки по рахунках, які містять інформацію про видачу коштів та стан виконання зобов'язання.

Апелянтом не спростовано правильність наданих банком розрахунків заборгованості за кредитом та процентів.

Вони ґрунтуються на умовах кредитного договору та даних про фактично сплачені ОСОБА_4 кошти на погашення заборгованості.

У справі встановлено і це визнається сторонами, що відповідачка ОСОБА_4 припинила платежі за кредитним договором у травні 2014 року.

Останній платіж був зроблений відповідачкою у розмірі 379 та 96 доларів США 12 травня 2014 року.

За умовами кредитного договору (п.6.5) та нормою ч. 2 ст. 1050 ЦК України у зв'язку з наявністю простроченої заборгованості банк скористався правом дострокового стягнення кредиту.

Встановлено, що 16 жовтня 2014 року позивач направляв вимогу відповідачам про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, проте вказані листи-вимоги залишились ними без належного реагування (а.с. 16-18).

Апелянт посилається на наявність квитанцій про сплату ОСОБА_4 банку коштів на суму 83838, 62 доларів США- більшу ніж нараховано банком за спірним кредитним договором, про що також зазначено у додатку до висновку експертизи.

Проте банком спростовано такі доводи.

Зі змісту квитанцій та їх опису, складеного експертом, вбачається, що у їх переліку є ті, що стосуються сплати відповідачкою ОСОБА_4 платежів за зобов'язаннями за іншими кредитними договорами, а саме, №0505/07/МЦ від 19 травня 2005 року та №0806/25/МЦ від 23 серпня 2006 року.

Це стверджується виписками за відповідними рахунками (а.с. 311-313).

З квитанцій вбачається, що лише їх частина стосується платежів за спірним кредитним договором (у яких платежі сплачувалися на рахунки з початковими номерами 2213 та 2218, а з 2010 року на рахунок 2233).

Ці платежі враховано при розрахунку заборгованості за кредитним договором, що стверджується змістом розрахунку, який узгоджується з виписками по рахунках (а.с.210-267).

Що ж до решти квитанцій, то вони стосуються сплати за іншими згаданими кредитними договорами, в який зазначено інші рахунки зарахування коштів (з номерами 2203, 2208).

Доводи апелянта про незаконність видачі кредиту в іноземній валюті унаслідок відсутності індивідуальної банківської ліцензії є необґрунтованими, оскільки за законом такої ліцензії не вимагається.

Отже, у справі встановлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору станом на 11 грудня 2014 року за нею утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 8713,23 доларів США, з яких прострочена сума боргу становить 2650,51 доларів США та заборгованість зі сплати відсотків - 719,66 доларів США.

Тому, висновок суду першої інстанції про стягнення указаних сум заборгованості є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для спростування такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу).

Так, відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

При цьому, як убачається з п. 9.1 кредитного договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до розрахунку заборгованості, за неналежне виконання зобов'язань за договором, банком була нарахована пеня, розмір якої станом на 11 грудня 2014 року становить 2006,29 дол. США та дана пеня розрахована в межах однорічного строку за період з 12 травня 2014 року по 11 грудня 2014 року (а.с. 19-22).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті з урахуванням положень ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стягнення може бути проведено у іноземній валюті.

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому зі стягненням заборгованості в іноземній валюті, проценти за користування кредитом також стягуються в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Водночас положення ч. 2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення процентів за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував та помилково стягнув пеню в іноземній валюті.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що за період з 24 червня 2014 року по 11 грудня 2014 року пеня за прострочення сплати кредиту та процентів складає 26089 грн 01 коп.(а. с. 301-303).

Саме указаний розмір пені підлягає стягненню з відповідачів у зв'язку з порушення умов виконання зобов'язання за кредитним договором.

Отже, ухвалюючи рішення суд першої інстанції на порушення норм матеріального права неправильно визначив розмір заборгованості з пені в іноземній валюті, а відповідно і загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права щодо розрахунку пені дають суду апеляційної інстанції підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги та зміни рішення в частині обсягу задоволення позову.

Зокрема, на часткове задоволення позову на користь банку слід стягнути: з ОСОБА_4, ОСОБА_5, солідарно 8713,23 доларів США - суму основного боргу, 719,66 доларів США - процентів за користування кредитом, 26089 грн 01 коп. - пені.

Такі ж суми на користь банку слід стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У зв'язку зі зміною рішення суду першої інстанції, відповідно до правил ч. 5 ст. 88 ЦПК України, підлягає зміні розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволення позовних вимог.

Так, процент задоволення позовних вимог складає 91,52 (з розрахунку: вимоги за курсом валют на день ухвалення рішення (2516,2672 грн за 100 доларів США) складали 287840,33 грн, а задоволено - на 263445,73 грн, що становить 91,52%)

91,52 % від суми сплаченого позивачем судового збору(1792,78 грн) складає 1640, 84 грн.

Тому, з відповідачів на користь банку слід стягнути по 554 грн 74 коп. з кожного (1640,84/3).

На підставі наведеного та керуючись п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 вересня 2015 року змінити в частині обсягу задоволення позову.

Позов «Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, солідарно на користь «Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» 8713 (вісім тисяч сімсот тринадцять) доларів США 23 центи - суму основного боргу, 719 (сімсот дев'ятнадцять) доларів США 66 центи - процентів за користування кредитом, 26089 (двадцять шість тисяч вісімдесят дев'ять) гривень 01 коп. - пені.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6, солідарно користь «Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» 8713 (вісім тисяч сімсот тринадцять) доларів США 23 центи - суму основного боргу, 719 (сімсот дев'ятнадцять) доларів США 66 центи - процентів за користування кредитом, 26089 (двадцять шість тисяч вісімдесят дев'ять) гривень 01 коп. - пені.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь «Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового по 554 (п'ятсот п'ятдесят чотири) гривні 74 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : І. Б. Перепелюк

М. В. Савчук