У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Південбуд», про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південбуд» (далі - ТОВ «Південбуд»), ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Південбуд» №1/14-09 від 14 травня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся із позовом до ОСОБА_7, третя особа - ТОВ «Південбуд», про встановлення нікчемності зазначеного договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову зазначав, що протоколом зборів учасників ТОВ «Південбуд» № 1 від 15 жовтня 2005 року було прийнято рішення про вступ ОСОБА_6 до товариства із вкладом в сумі 140 000 грн, що становить частку у статутному фонді у розмірі 70 %. Відповідні зміни до установчих документів товариством були проведені шляхом викладення статуту у новій редакції. Тобто, з 14 грудня 2005 року він є співвласником статутного фонду, маючи право на корпоративні права товариства. Він ніколи не вчиняв дій щодо відчуження своєї частки у статутному капіталі товариства. При цьому, йому стало відомо, що існує договір купівлі-продажу частки у статутному фонді № 1/14-09 від 14 травня 2009 року, укладений між ним та ОСОБА_7 За Договором відбувся перехід права власності на 70% часток у статутному капіталі ТОВ «Південбуд». Наявність Договору змусила його подати заяву до правоохоронних органів. За матеріалами досудового розслідування, за фактом шахрайського заволодіння майном ТОВ «Південбуд», ч. 4 ст. 190 КК України порушено кримінальне провадження.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_8 залишено без розгляду, продовжено провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ТОВ «Південбуд», про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу (т. 1 а. с. 197).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено. Встановлено нікчемність договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Південбуд» від 14 травня 2009 року № 1/14-09 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із протоколу зборів учасників ТОВ «Південбуд» № 1 від 15 жовтня 2005 року, було прийнято рішення про вступ ОСОБА_6 до ТОВ «Південбуд» із вкладом в сумі 140 000 грн, що становить частку у розмірі 70%.

Відповідні зміни до установчих документів ТОВ «Південбуд» були проведені шляхом викладення статуту у новій редакції. Державна реєстрація змін до установчих документів здійснена 14 грудня 2005 року державним реєстратором виконкому Одеської міської ради Одеської області ГутникомІ.І., номер запису 1012731.

На виконання вимог законодавства, та п. 4.4. Статуту у редакції від 14 грудня 2005 року, згідно до якого статутний фонд ТОВ «Південбуд» складав 200 000,00 грн., а частка ОСОБА_6 складала 140 000,00 грн., ОСОБА_6 у повному обсязі був здійснений внесок до статутного фонду ТОВ «Південбуд».

Тобто з 14 грудня 2005 року ОСОБА_6 став співвласником статутного фонду, маючи право на корпоративні права товариства у розмірі 70% статутного фонду.

Другий учасник, що володів іншою часткою корпоративних прав у розмірі 30 % - ОСОБА_10 - 01 січня 2009 року помер, про що першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції у Книзі реєстрації смертей зроблений актовий запис № 82.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 травня 2009 року № 1/14-09, ОСОБА_6 продає, а ОСОБА_7 купує частку у статутному фонді ТОВ «Південбуд», яка становить 70%.

15 травня 2009 року ОСОБА_6 була складена заява про вихід зі складу учасників товариства, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М.Г., реєстровий № 141.

Рішення загальних зборів від 15 травня 2009 року № 3, згідно з яким ОСОБА_7 став учасником товариства, визнано господарським судом Одеської області від 28 серпня 2013 року недійсним з тих підстав, що загальні збори учасників ТОВ «Південбуд» були неповноважними і неправомочними, так як на них не з'явились учасники товариства, що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів.

В матеріалах справи наявний висновок судової почеркознавчої експертизи № 2081/01 від 25 липня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_6 у наданому на експертизу договорі купівлі-продажу № 1/14-09 від 14 травня 2009 року, укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, розміщений в нижній правій частині зворотної сторони документу в графі «Продавець: ОСОБА_6...» праворуч від запису «ОСОБА_6», виконаний самим ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 2-4).

Відповідно до висновку експерта від 22 січня 2014 року за № 2-П, вбачається в тому числі і те, що:

1) підпис від імені ОСОБА_6 у договорі купівлі-продажу № 1/14-09 від 14 травня 2009 року, укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, виконаний з попередньою підготовкою, а саме передавлюванням по штрихах справжнього підпису, що вказує на технічну підробку підпису ОСОБА_6, у зв'язку з чим почеркознавче дослідження підпису від імені ОСОБА_6 не проводилось.

2) Відповісти на питання, чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 на договорі купівлі-продажу № 1/14-09, укладеному 14 травня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ним особисто чи іншою особою, не виявилось можливим, у зв'язку із часовою незіставністю підписів.

3) Відбиток печатки «Південбуд», який розташований у договорі купівлі-продажу № 1/14-09 від 14 травня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, нанесений за допомогою кліше «Південбуд», зразки відбитків 2012 ріку, які були надані для порівняльного дослідження.

4) договір купівлі-продажу № 1/14-09 від 14 травня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вірогідніше за все фактично був виконаний у 2012 році.

5) Послідовність нанесення реквізитів у договорі купівлі-продажу № 1/14-09 від 14 травня 2009 року, укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наступна: першочергово був виконаний підпис від імені ОСОБА_6 + відбиток печатки «Південбуд» + друкований текст. У зв'язку із тим, що підпис від імені ОСОБА_7 не перетинається з іншими реквізитами документу, відповісти на питання в якій послідовності він був нанесений, не виявляється можливим.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_6 посилався на те, що він ніколи не вчиняв дії щодо відчуження його частки у статутному фонді товариства; не підписував його; документ з таким змістом ним не укладався; в день підписання договору він знаходився в іншому місці, ніж місце укладення договору; договір є неукладеним, оскільки між сторонами договору не досягнута угода з усіх істотних його умов; процедура укладення договору не дотримана та договір не виконаний жодною із сторін, у зв'язку з чим просив встановити нікчемність договору купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Південбуд».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами договору не була досягнута згода з усіх істотних умов; відчуження корпоративних прав не відбулося, оскілки відповідачем ОСОБА_7 не дотримана процедура, передбачена Законом України «Про господарські товариства» та Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», щодо установчих документів товариства; договір не виконаний, та, керуючись п.п. 1, 2 ст. 638, ч. 2 ст. 640, ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 216 ЦК України, вважав, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору та такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Також встановивши, що договір купівлі-продажу не був підписаний позивачем, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для встановлення його нікчемності.

Проте погодитися з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суди попередніх інстанцій помилково вважали, що для укладення договору купівлі-продажу частки у статутному фонді необхідно вчинення наступних дії: проведення загальних зборів учасників товариства з приводу відчуження частки у статутному капіталі, державна реєстрація змін до установчих документів, де фігурує новий власник частки, передача набувачу документів, що підтверджують право власності та виплату частки: свідоцтва товариства про виплату частки, квитанції про внесення частки до статутного капіталу, та не звернули уваги на те, що не виконання чи неналежне виконання договору не є підставою: як для визнання його неукладеним так і визнання його недійсним.

Вважаючи, що між сторонами договору не була досягнута згода з усіх істотних умов та відчуження відповідачем корпоративних прав не відбулося, оскільки відповідачем не дотримана процедура, передбачена Законом України «Про господарські товариства», Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», Статуту товариства, суди попередніх інстанцій не врахували ст. ст. 638, 655 ЦК України помилково вважали, що у ч. 2 п. 2 ст. 115, п. 4 ч. 1 ст. 116, п. 1) ч. 1 ст. 117, абз. 6 ч. 3 ст. 144, п. 2 ч. 4 ст. 145 ЦК України, абз. 1 ч. 3 ст. 88 ГК України, п. «б» ч. 5 ст. 41, ч. 3 та 5 ст. 52, ч. 2-4 ст. 53, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»; ч. 3 ст. 4, ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», ч. 8 п. 3.1., п. 4.7., п. 4.11. Статуту у редакції від 14 грудня 2005 року, - не визначають жодних інших істотних або необхідних умов для договорів даного виду, щодо яких сторони в належній формі повинні досягти згоди, ніж визначені у ст. 655 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсним може бути лише укладений правочин, тому необхідно недійсний правочин відрізняти від неукладеного. Недійсний - це такий правочин, який здійснився, але в силу наявних у нього недоліків не має правової сили, а породжує наслідки його недійсності. На відміну від недійсного, неукладений правочин ніколи не існував та існувати не міг, тому правової сили не має.

Разом з тим, вважаючи договір купівлі-продажу неукладеним, суди дійшли висновку про його недійсність, яка встановлена законом (нікчемний правочин), та задовольнили позовні вимоги про встановлення нікчемностідоговору купівлі-продажу. При цьому, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що недійсним (нікчемним в силу закону) може бути визнаний лише укладений правочин.

А також, визначаючи, що договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом, суди попередніх інстанцій взагалі не визначили та не зазначили у рішенні норму права, яка встановлює недійсність такого правочину в силу закону.

Оспорюваними (або відносно дійсними) є правочини, недійсність яких прямо не встановлена законом, але якщо заінтересована особа оспорює такий правочин, він може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК).

На відміну від нікчемного, оспорюваний правочин в момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов'язки, а тому є дійсним. Проте порушення умов дійсності правочинів в момент вчинення зумовлює можливість оспорення їх заінтересованою особою і винесення судом рішення про його недійсність.

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що він не вчиняв дії щодо відчуження своєї частки у статутному капіталі ТОВ «Південбуд», оскільки договір купілі-продажу ніколи не підписував.

Проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суди попередніх інстанцій зазначені вище обставини та встановлену висновком експертизи послідовність нанесення реквізитів у договорі купівлі-продажу, залишили поза увагою, внаслідок чого не з'ясували: чи є цей правочин оспорюваним; чи було волевиявлення позивача на укладання договору купівлі-продажу; які наслідки не дотримання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Але при цьому, згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 10, 213-214 ЦПК України обставини справи встановив неповно, не визначився із нормами матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, не дослідив доказів, наданих сторонами, та не надав цим доказам відповідної правової оцінки, вказуючи на нікчемність спірного договору, не зазначив якою нормою матеріального права встановлена його недійсність в розумінні ст. 215 ЦК України.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу.

Ураховуючи викладене, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова