Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 6 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року,

встановила:

У березні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору про іпотечний кредит від 15 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 16 207, 34 доларів США на умовах, визначених договором, із кінцевим терміном повернення 15 квітня 2018 року. Предметом іпотечного договору є житловий будинок загальною площею 48 кв. м, який знаходиться в АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 4 травня 2001 року, та земельна ділянка, загальною площею 0,19 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Крім того, виконання умов договору про іпотечний кредит забезпечено договором поруки від 15 квітня 2008 року, укладеного між банком, з однієї сторони, та

ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з другої сторони, за умовами якого поручитель ОСОБА_4, зобов'язувався відповідати перед банком солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 15 квітня 2008 року та додатковими угодами до нього.

У порушення вимог закону та умов договору, боржник взяті на себе зобов'язання не виконав, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 3 січня 2012 року складає 18 763,46 доларів США, що еквівалентно 149 916 rpн та добровільно сплачена не була.

Ураховуючи наведене позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 6 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди виходили з того, що відповідач належним чином не виконував, покладені кредитним договором обов'язки, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач мав право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки, проте воно не може бути виконано внаслідок дії Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки передане в іпотеку жиле приміщення було придбано не за кошти кредиту, відповідачі проживають у ньому, тому не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 15 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно якого банк зобов'язувався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 3 130 грн на умовах, визначених договором, на термін до 15 квітня 2018 року.

15 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якого надлишок заборгованості по вказаному договору складає 3 077,95 грн, що еквівалентно 664,78 доларів США.

Того ж дня між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит та іпотечний договір, згідно яких ОСОБА_3 зобов'язана повернути банку кредит в розмірі 75 000 грн, відсотки за користування кредитом в розмірі 15 % річних та відшкодувати інші витрати. Предметом іпотечного договору є житловий будинок загальною площею

48 кв. м, який знаходиться в АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 4 травня 2001 року, виданого на підставі рішення виконкому Княгиненської сільської ради від 10 квітня 2001 року, а також земельна ділянка, загальною площею 0,19 га, на якій розташований житловий будинок, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Заставна та оціночна вартість предмету іпотеки становить 101 000 грн.

12 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 15 квітня 2008 року згідно якої, банк зобов'язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом перерахування на розрахунковий рахунок на строк з 12 серпня 2008 року по 15 квітня 2018 року, у вигляді строкового кредиту у розмірі 16 207,34 доларів США, на споживчі цілі.

Виконання умов договору про іпотечний кредит забезпечено договором поруки від 15 квітня 2008 року, укладеного між банком, з однієї сторони, та

ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з другої сторони, за умовами якого поручитель ОСОБА_4, зобов'язувався відповідати перед банком солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 15 квітня 2008 року та додатковими угодами до нього.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Установлено, що станом на 3 січня 2012 року за вказаним кредитним договором існує заборгованість у розмірі 75 039,97 грн, що еквівалентно

16 207,34 доларів США.

Статтею 3 ЦПК Українипередбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК Українипозивачеві належить й право визначення предмета і підстав позову.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 порушила взяті на себе зобов'язання по іпотечному договору, а тому позивач вправі вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки, проте в порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України суд у рішенні не навів мотивів, із яких відмовив у задоволенні цих вимог банку.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Банком заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 1 Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), на який посилався апеляційний суд, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд застосував положення Закону, однак у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України не врахував, що даний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів та може бути застосований лише в порядку виконання судового рішення.

Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, відповідно до них не повно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що призвело до передчасного постановлення ухвали про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська