Справа 165/585/16-ц
Провадження 2/165/326/16
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого Галушки О.Г.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нововолинську справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Волиньвугілля» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

25 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДП «Волиньвугілля» про поновлення на роботі, стягнення заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Нововолинського міського суду від 25 травня 2016 року заявлену вимогу позивача ОСОБА_2 про стягнення з ДП «Волиньвугілля» заборгованої заробітної плати в розмірі 14230,39 грн. залишено без розгляду.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював на ДП «Волиньвугілля» заступником генерального директора з охорони праці. 26 травня 2015 року він був прийнятий на посаду виконуючого обовязки технічного директора ДП «Волиньвугілля» згідно наказу №63-к від 26 травня 2016 року. Наказом №31/к від 25 лютого 2016 року його було звільнено із займаної посади заступника генерального директора з охорони праці вказаного підприємства 25 лютого 2016 року на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Позивач вважає вказане звільнення з посади заступника генерального директора з охорони праці ДП «Волиньвугілля» незаконним та безпідставним. Покликається на те, що 22 лютого 2016 року в приміщенні ДП «Волиньвугілля» проходили збори працівників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» та ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля», де під тиском присутніх працівників він, а також генеральний директор ОСОБА_5 та директор з кадрів, соціальних питань та транспорту ОСОБА_6 написали заяви на звільнення, які потім самі і відкликали. Факт здійснення тиску гірників підтверджується відеозаписом проведення зборів та публікацією на сайті інтернет-видання «Буг» під назвою «ОСОБА_7 у відставку! Шахтарі змусили написати гендиректора ДП «Волиньвугілля» заяву на звільнення».

23 лютого 2016 року під час проведення акції протесту гірників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» ним та ОСОБА_6 під тиском знову були написані заяви на звільнення. Публікацією на сайті інтернет-видання «Буг» під назвою «Хай сушать весла» - Демчишин про шахтарів «Бужанської». Обурені гірники готуються до зустрічі з міністром» підтверджується факт вимоги гірників про їх звільнення. Оскільки власного волевиявлення його та ОСОБА_6 не було, ними були відкликані і ці заяви на звільнення.

25 лютого 2016 року він написав на імя генерального директора ДП «Волиньвугілля» ОСОБА_5 заяву про надання щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів з 26.02.2016 року, генеральний директор заяву завізував, а 26 лютого 2016 року він же зателефонував йому та наказав терміново приїхати на підприємство та написати заяву на звільнення, оскільки на нього тиснуть з такою вимогою гірники. Таку ж вимогу директор поставив і ОСОБА_6 Він у телефонній розмові домовився із ОСОБА_6, що приїдуть на ДП «Волиньвугілля» 27 числа. Як потім їм стало відомо, дійсно 26.02.2016 року, вкотре, проводились акції протесту гірників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» з вимогою їх звільнення, про що свідчить чергова публікація на сайті інтернет-видання «Буг» під назвою «ОСОБА_8 разом з шахтарями провели акції протесту в Нововолинську. Наступний крок - Ягодин». Зазначає, що 27 лютого 2016 року, у вихідний день, під примусом генерального директора ОСОБА_5 ним та ОСОБА_6 були написані заяви на звільнення за власним бажанням, датовані 25.02.2016 року. У даній заяві він зазначив, що звільняється «під тиском». Вказує, що фактично наміру звільнятися він не мав.

Позивач вважає, що відповідач звільнив його без законної підстави, тому відповідно до ст.235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 лютого 2016 року по день поновлення на роботі в сумі 43470,42 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві, просять іх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав, не заперечує щодо задоволення позову.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що ОСОБА_2 до звільнення з роботи працював на посаді в.о. технічного директора ДП «Волиньвугілля». В лютому 2016 року він написав заяву про звільнення із займаної посади під тиском, який чинили гірники первинної профспілкової організації ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» під час проведення загальних зборів на території ДП «Волиньвугілля», вимагаючи звільнення ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що працює на посаді технічного директора ДП «Волиньвугілля». Зазначив, що 23 лютого 2016 року в залі засідань міськвиконкому, під час зібрання шахтарів м.Нововолинська, які вимагали звільнення ОСОБА_2 з посади заступника генерального директора з охорони праці та ОСОБА_6 з посади директора з кадрів, соціальних питань та транспорту, останні під тиском шахтарів написали заяви про звільнення із вказаних посад. В той же день він підписав зазначені заяви на звільнення вказаних осіб. Оскільки вони мали право на щорічну відпустку, то він надав їм таке право. 27 лютого 2016 року, в суботу, знову відбулися збори шахтарів на території обєднання, де вони вимагали звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 В результаті цього ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вимушено, під тиском присутніх гірників, написали заяви на звільнення, після чого він наклав резолюцію на вказаних заявах. Ствердив, що йому відомо про те, що ОСОБА_2 не мав наміру звільнятись з роботи за власним бажанням.

Свідок ОСОБА_6 вказав, що обіймає посаду директора з кадрів, соціальних питань та транспорту ДП «Волиньвугілля». 23 лютого 2016 року його викликав директор ОСОБА_5 і повідомив, що на 14 годину він повинен бути присутнім біля приміщення міськвиконкому, так як ОСОБА_8, який очолює незалежну профспілку гірників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля», повідомив, що буде вирішуватись питання звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Під час проведення вказаних зборів в приміщенні міськвиконкому, гірники заблокували вихід із залу засідань і примусили його та ОСОБА_2 написати заяви на звільнення з роботи. Пізніше, вказані заяви ними ж були і відкликані. В суботу, 27 лютого 2016 року, в своєму кабінеті директор ОСОБА_5 знову запропонував йому та ОСОБА_2 написати заяви на звільнення попереднім числом, а саме 25 лютого 2016 року, що вони і зробили під тиском директора та гірників.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що працює на ДП «Волиньвугілля» головним механіком. Вказав, що 22 лютого 2016 року відбувся страйк волинських шахтарів в селекторному залі ДП «Волиньвугілля», які вимагали, щоб в.о.генерального директора ОСОБА_5, в.о.технічного директора ОСОБА_2 та директор з кадрів, соціальних питань та транспорту ОСОБА_6 написали заяви на звільнення. Зазначив, що йому відомо, що ОСОБА_2 під тиском таку заяву в той день написав. В суботу, 27 лютого 2016 року, шахтарі знову прийшли до приміщення ДП «Волиньвугілля» з вимогою, щоб ОСОБА_2 та ОСОБА_6 показали написані ними заяви на звільнення з роботи.

Свідок ОСОБА_11 вказав, що працює головним гірником протипожежного захисту ДП «Волиньвугілля» та знає, що ОСОБА_2 написав заяву на звільнення з роботи з 22 лютого 2016 року під тиском шахтарів на чолі із лідером незалежної профспілки ОСОБА_8 Йому також відомо, що ОСОБА_2 не мав бажання звільнятись самостійно.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.

Згідно записів, що містяться у копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_2 був прийнятий 26 травня 2015 року виконуючим обовязки технічного директора ДП «Волиньвугілля» (а.с.6-7).

Як вбачається із копій публікацій з інтернет-видання «Буг», волинські гірники неодноразово вимагали звільнення ОСОБА_2 та інших посадових осіб із посад, які вони обіймали (а.с.8-30).

Судом встановлено, що 23.02.2016 року та 25.02.2016 року позивачем ОСОБА_2 під тиском були подані заяви на звільнення на імя в.о.генерального директора ДП «Волиньвугілля» ОСОБА_5 (а.с.31-33), які ним же були в подальшому відкликані, що підтверджується наданими в судовому засіданні випискою із журналу вхідної кореспонденції та копією заяви ОСОБА_2 , де він зазначає, що не має наміру переривати трудові відносини з ДП «Волиньвугілля».

Згідно копії особової картки працівника №487, ОСОБА_2 був ознайомлений із записом у картці про дату і причину його звільнення та проставив у ній свій підпис (а.с.61).

За даними графіка роботи за лютий 2016 року, ОСОБА_2 26 лютого 2016 року на роботу не виходив, з 27.02.2016 року перебував у відпустці (а.с.62).

Наказом №31-к від 25 лютого 2016 року ОСОБА_2 звільнений із займаної посади виконуючого обовязки технічного директора ДП «Волиньвугілля» 25 лютого 2016 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.5).

Із довідки ДП «Волиньвугілля» від 22 березня 2016 року №390/7.1/10.1-39 слідує, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становила 499,66 грн. (а.с.35).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, незаконного звільнення, а також у сприянні у збереженні роботи.

За ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, стаття 38 КЗпП України зобовязує звільнити працівника в строки, які він просить тільки при наявності поважних причин. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитись про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку.

Таким чином, закон передбачає можливість розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України тільки за ініціативою працівника, а тому пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити тільки від працівника.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з подальшими змінами, розяснено, що під час розгляду справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, на яких підставах проведене звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність закону.

За п. 12 вказаної Постанови, у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Отже, працівник не може бути звільнений за вказаною підставою, якщо одна із сторін дала згоду на припинення трудового договору під впливом іншої сторони. У такому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України, та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону.

Відсутність волевиявлення позивача ОСОБА_2 на звільнення з роботи за власним бажанням підтверджується тим, що подану заяву на звільнення він подав під тиском в.о.генерального директора ДП «Волоньвугілля» ОСОБА_5, який змусив ОСОБА_2 її написати, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а також дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зазначеними вище.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вище викладене, керуючись принципом справедливості, розумності, виваженості, суд приходить до висновку, що на підставі ч.2ст. 235 КЗпП України, ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд вважає, що строк на звернення до суду з даним позовом , передбачений ст. 233 КЗпП України, позивачем не пропущений, оскільки з наказом про звільнення не був ознайомлений, відповідач не спростував вказаних позивачем обставин.

При обчисленні середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить із положень ч.2 ст. 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з послідуючими змінами та доповненнями.

Згідно наданої відповідачем ДП «Волиньвугілля» довідки від 22 березня 2016 року №390/7.1/10.1-39, середньоденна заробітна плата позивача складає 499,66 грн. Отже, за час вимушеного прогулу з 26 лютого 2016 року по 24 червня 2016 року (87 робочих днів) середній заробіток позивача складає 43470,42 грн., виходячи із розрахунку: 499,66 грн. (середньоденна заробітна плата) x 87 (робочих днів) = 43470,42 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 367 ЦПК України, на підставі ст.ст. 5-1, 23, 24, 38, 232, 235 Кодексу законів про працю України, Закону України Про оплату праці, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд,-

вирішив:

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді заступника генерального директора з охорони праці Державного підприємства «Волиньвугілля» з 26 лютого 2016 року.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» в користь ОСОБА_2 43470 (сорок три тисячі чотириста сімдесят) гривень 42 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 лютого 2016 року по день поновлення на роботі з відрахуванням із вказаної суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» в дохід держави 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Волинської області через Нововолинський міський суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя О.Г. Галушка