Номер провадження: 22-ц/785/3490/16
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на землю, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

встановила:

ОСОБА_2 звернулася з цим позовом до суду, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 29.01.1980 року ОСОБА_4 подарував їй житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у с. Вікторівка Березівського району Одеської області. Цей житловий будинок з надвірними будівлями та землею належав останньому на підставі запису в погосподарській книзі Вікторівської сільської ради Березівського району Одеської області. Згідно виписки з погосподарської книги за 1969-1973 роки, земля, яка знаходиться в особистому користуванні прирівнюється до 0,26 га, тобто ОСОБА_5 мав у своєму володінні 0,26 га землі та будинок, що розташований на цій землі з надвірними будівлями. Крім того, на земельній ділянці, наданій у користування її батькові, він збудував не лише будинок, а й надвірні споруди, зокрема літній будиночок, у якому сам і проживав до моменту своєї смерті. На даний час цей будинок незаконно займає сім`я ОСОБА_3. Частина землі і сам будинок був придбаний ними на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Березівського нотаріального округу Одеської області в реєстрі №532, також зареєстровано право власності на нерухоме майно №12976172 від 22.03.2014 року, тобто фактично сільською радою здійснено продаж земельної ділянки разом з літнім будиночком, який належить позивачу згідно договору дарування від 29.01.1980 року. Відповідно до наказу №180 Вікторівської птахофабриці Березівського району Одеської області від 14.11.1979 року їй передана у користування 1/2 частина земельної ділянки, тобто 0,13 га, яка належала ОСОБА_4, а вже у 1980 році батько за договором дарування подарував їй будинок та іншу частину земельної ділянки. Однак, при зверненні до Вікторівської сільської ради Березівського району Одеської області їй повідомлено, що їй належить тільки 0,11 га землі і будинок. Рішенням виконавчого комітету Вікторівської сільської ради Березівського району Одеської області їй надано право на оформлення права приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності від 12.04.2012 року. Але ні у технічному паспорті, ні у свідоцтві про право власності не вказаний літній будинок, який був збудований її батьком та який належить їй за договором дарування. У зв`язку з цим вона просила визнати недійсним договір купівлі-продажу №108830 від 19.03.2007 року та визнати за нею право власності на 0,13 га земельної ділянки та на літній будинок, що на ній розташований.

Змінивши свої позовні вимоги, остаточно просила визнати недійсним договір купівлі-продажу №108830 від 19 березня 2007 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно №12976172 від 22 березня 2014 року.

Відповідач та його представник, заперечуючи проти безпідставних позовних вимог в повному обсязі, пояснили, що спірний договір купівлі-продажу, в якому позивачка не є стороною, був укладений з додержанням вимог закону, але що стосується вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, то його взагалі не існує.

Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник третьої особи у судове за сідання не з'явився.

Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Згідно ст. ст. 204,215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

19 березня 2007 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Березівського нотаріального округу Одеської області, придбав у ОСОБА_6 житловий будинок під номером АДРЕСА_2 та складається в цілому з одного житлового будинку, загальною площею 70,6 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., що розташований на земельній ділянці, площею 1500 кв.м. (а.с.41).

ОСОБА_6, яка продала житловий будинок, з приводу якого виник спір, набула право власності на нього на підставі рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 серпня 2006 року (а.с.47).

Таким чином ОСОБА_6 на законних підставах набула право власності на житловий будинок в порядку спадкування від своєї матері ОСОБА_7

Отже, у позивача відсутні будь-які правові підстави для оскарження договору купівлі-продажу на підставі якого було придбано спірний житловий будинок, адже вона не є стороною оспорюваного правочину, її права не порушуються та в неї відсутні жодні права на володіння, користування та розпорядження відповідним житловим будинком та земельною ділянкою, а тому відсутні будь-які правові підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Згідно свідоцтва про право власності від 12.04.2012 року ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1

До матеріалів справи додано викопіювання з погосподарської книги с. Вікторівка 1969-1973 роки та копію договору дарування від 28 січня 1980 року, згідно якого ОСОБА_4 подарував позивачці один житловий будинок з надвірними спорудами в с. Вікторівка Березівського району Одеської області.

Жодних інших документів, які б дозволили більш точно ідентифікувати об`єкт дарування у договорі не вказано, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивачці був подарований будинок, у якому вона проживає.

Надані позивачем документи не доводять, що позивачка має право на земельну ділянку та житловий будинок, що знаходиться за адресою: Одеська область Березівський район с. Вікторівка вул. Курчатова, 4.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги вищевказані твердження позивача, оскільки в підтвердження обставин, на які вона посилається, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надала жодного доказу.

Отже, суд не прийняв до уваги доводи позивачки про те, що спірний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки в підтвердження цієї обставини, на яку вона посилається, не надала жодного належного обґрунтування, тому вимоги позову в цієї частині задоволенні бути не можуть.

Суд також не приймає до уваги і вимогу позивачки щодо визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно №12976172 від 22 березня 2014 року недійсним, оскільки також не надала суду доказів про існування саме такого свідоцтва.

Саме за безпідставністю позовних вимог суд першої інстанції і прийняв правильне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається лише на те, що суд першої інстанції відмовив їй в позові по суті, не прийняв до уваги надані нею докази.

Таким чином, апелянт в апеляційній скарзі також не зазначила, що суд відмовив їй в позові у зв'язку з пропущеним строком позовної давності.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, положення частин 3 і 4 статті 267 ЦК України вказують, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив її є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене та заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходе до висновку, що у позові слід відмовити.

Колегія суддів дійшла до висновку про те, що судом правильно було встановлено, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, не доведеними й не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим суд першої інстанції і відмовив в позові.

В мотивувальній частині суд лише встановив факт того, що позивач також пропустила строк позовної давності, однак, при цьому все ж таки відмовив у позові за безпідставності позовних вимог, про що неодноразово посилався в своєму рішенні.

Колегія суддів вважає, що дійсно, правила позовної давності застосовуються лише тоді коли буде доведено наявність самого суб'єктивного права або коли воно ніким не порушено. У даному випадку не доведено наявність самого суб'єктивного права у ОСОБА_2

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції в своїй мотивувальній частині є недоречним, однак, це не є підставою для зміни рішення суду, так як суд першої інстанції все ж таки правильно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню саме за безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, рішення Березівського районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький