У Х В А Л А

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд судових рішень в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про припинення договору поруки; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та визнання договору поруки припиненим,

встановила:

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 30 липня 2015 року позов ПАТ «Банк Форум» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 30 травня 2007 року станом на 26 травня 2015 року у розмірі 26 625, 52 дол. США та 72 699,28 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано припиненим договір поруки від 30 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та АТБ «Форум» в особі Херсонської філії АКБ «Форум» з 3 грудня 2007 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційні скарги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції в не скасованій та незміненій частинах та рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині позовних вимог банку до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 89, 90, 202, 207, 510, 512, 517, 519, 526, 527, 553, 555, 556, 558, 629, 1046-1048, 1054, 1068, 1087 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Банк Форум», місцевий суд, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з наявності грошових зобов'язань

ОСОБА_4 за кредитним договором, які він з квітня 2014 рок не виконував, та наявності заборгованості, яка підлягає сплаті ним та ОСОБА_5 Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_5 суди виходили з того, що на підтвердження факту видачі кредитних коштів позичальнику банк надав належним чином завірені електронні копії заяв на видачу готівки, які є первинними документами бухгалтерського обліку та звітності, складені за допомогою комп'ютерної техніки в результаті здійснення банком господарської діяльності по видачі кредитних коштів та відображають фактичну видачу цих коштів з рахунку, який відкритий на ім'я позичальника, а тому посилання позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_5 на те, що банк не надав доказів перерахування банком грошових коштів не заслуговують на увагу. Окрім того не знайшли свого підтвердження посилання позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_5 на те, що банк ввів позичальника в оману, використовуючи нечесну підприємницьку діяльність, умови кредитного договору не містять істотних умов і є несправедливими. Скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, керувався тим, що оскільки в оспорюваному договорі поруки, укладеному 30 травня 2007 року між банком та ОСОБА_6, сторонами не узгоджені зміни щодо збільшення розміру відповідальності поручителя в разі збільшення зобов'язань позичальника щодо розміру кредитних коштів, а з матеріалів справи не вбачається проінформованості поручителя та його згоди на збільшення розміру його відповідальності, тому слід дійти висновку, що порука ОСОБА_6 припинена, оскільки змінилося основне зобов'язання без його згоди як поручителя та збільшився обсяг його відповідальності.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 7 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з позичальника, оскільки хоча особа й заперечувала факт підписання заяви на видачу готівки, проте умови кредитного договору нею виконувались, зокрема відповідачем оплачувалась заборгованість по договору за період з 19 грудня 2007 року до 30 жовтня 2012 року. Таким чином, позивач своїми діями визнав факт існування кредитних відносин, врегульованих кредитним договором, а відтак позичальник зобов'язаний повернути грошові кошти, у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором. Крім того, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки особа позичальника за кредитним договором є відмінною від особи іпотекодавця.

- 15 червня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позову, керувався тим, що у матеріалах справи відсутні первинні документи, які б підтверджували факт надання особі кредитних коштів або сплату нею заборгованості за кредитним договором, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним документом, який підтверджує чи спростовує фактичні обставини справи.

- 1 серпня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності, виходив з того, що строк дії картки складав 2 роки, тобто вона була дійсна до 20 квітня 2009 року, позивачем не надано доказів, що після цієї дати особа отримувала нову картку для обслуговування кредиту, як і не надано доказів внесення відповідачем кредитних коштів після вересня

2011 року, оскільки на підтвердження цього не було надано відповідних первинних платіжних документів, а долучені до справи розрахунок заборгованості та виписка по рахунку є внутрішніми документами банківської установи, які сформовані особисто позивачем для використання у цій справі.

- 23 червня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позичальником порушено умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, а тому в останнього виникла заборгованість перед банком, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

- 14 березня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові, виходи з того, що суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач.

- 12 грудня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору (частина перша статті 1054 ЦК України).

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від:

- 10 червня, 1 липня 2015 року суд виходив із того, що згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Суди попередніх інстанцій, погоджуючись із доводами позивача щодо застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

- 2 липня 2014 року суд виходив із того, що за змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм статті 6 та частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки статтями 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом статей 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено в договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм статті 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про припинення договору поруки; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та визнання договору поруки припиненим за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема