Провадження № 2/344/1985/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря - Мічути Т.Б.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що з відповідачем зареєструвала шлюб 21 червня 2003 року. У шлюбі народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.06.2015 року шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач змінив своє ставлення до позивача, перебуваючи у нетверезому стані влаштовує сварки, бійки, скандали, що негативно впливає на здоров'я позивача, яка є інвалідом другої групи, а також здоров'я дитини. Відповідач у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, не зареєстрований, проте має житло по АДРЕСА_1. Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності позитивних результатів не дало. У зв'язку з вищенаведеним позивач просить виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення у зв'язку з неможливістю спільного проживання.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Суд, вислухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 червня 2015 року, що набрало законної сили 20 липня 2015 року, розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю (а.с. 2-3).

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи (а.с. 17).

У квартирі за адресою:АДРЕСА_2, зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 29).

З відповідей правоохоронних органів на звернення ОСОБА_1 з приводу вчинення насильства у сім'ї її чоловіком вбачається, що ОСОБА_2 виносилися офіційні попередження щодо недопустимості вчинення насильства у сім'ї у майбутньому та складалися протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також було відмовлено у порушення кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 Кримінального процесуального кодексу України (а.с.6-13).

Ст. 129 Конституції України передбачає, що однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями частин 1-3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 116 Житлового кодексу України передбачає, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з вимог ст. 116 Житлового кодексу України, виселення наймача може відбутись лише тоді, коли заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними, тобто відповідач повинен бути офіційно попередженим про недопустимість такої поведінки у подальшому та можливість його виселення, якщо він не змінить своєї поведінки. Проте у даному конкретному випадку зроблено цього не було.

Стаття 116 Житлового кодексу України встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Суд вважає, що позивач не навів переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки у судовому засіданні не встановлено систематичність фактів порушення правил співжиття, а також, що заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що вона є власницею квартири, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом, що встановлено ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України.

У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд вважає недоведеними доводи позивача та не знаходить підстав для виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються з боку відповідача.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 9, 116 Житлового кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222-233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 19 травня 2016 року.

Повний текст рішення суду складений 20 травня 2016 року.

Суддя Л.В. Мелещенко