У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, стягнення відсотків, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 26 вересня 2013 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено договір банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» на суму 50 тис. грн із виплатою 18 % річних.

12 серпня 2014 року позивач надіслав до відповідача повідомлення про бажання розірвати укладений договір у зв'язку із закінченням терміну його дії. Відповідачем запропоновано реструктуризацію внеску з укладенням додаткової угоди до існуючого договору на умовах, які позивач вважав для себе невигідними.

23 вересня 2014 року позивач повторно звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення грошових коштів через належне виконання умов договору, однак відповідач відмовився повернути кошти.

Таким чином, ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2015 року в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, відсотків за вкладом та в частині повернення судового збору скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» на загальну суму 82 563 грн 61 коп., яка складається з суми неповернутого вкладу - 50 тис. грн, суми ненарахованих та невиплачених відсотків за вкладом - 5 153 грн 43 коп., індекс інфляції 26 285 грн 96 коп., а також 3 % річних - 1 124 грн 22 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судове рішення у частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди не оскаржується (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надано оригіналів документів на підтвердження доводів позовної заяви та не надано належних доказів на підтвердження наявності грошових коштів на відповідному банківському рахунку. Вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про стягнення банківського вкладу.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сума вкладу підлягає поверненню, оскільки закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні відносини, а трансформує їх в охоронювані, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором або законом.

Укладеним між сторонами договором про банківський вклад відшкодування моральної шкоди у разі порушення умов договору не передбачено, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

У матеріалах справи міститься копія договору банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 26 вересня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 у Севастопольській філії банку, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку грошові кошти у розмірі 50 тис. грн на депозитний рахунок із виплатою банком 18 % річних.

23 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до банку із повідомленням про розірвання укладеного договору та повернення йому внесених коштів та відсотків за вкладом, однак листом від 29 вересня 2014 року відповідач відмовив у поверненні коштів та виплаті відсотків за вкладом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Аналіз ст. 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, п. 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, дозволяє дійти такого висновку.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд апеляційної інстанції не зазначив, на підставі яких документів або доказів дійшов висновку про наявність укладеного між сторонами договору банківського вкладу, оскільки позивачем не було надано оригіналу такого договору, крім того, відсутні відомості про наявність коштів на відповідному рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що має суттєве значення у її вирішенні, й допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про повернення банківського вкладу не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, стягнення відсотків скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик