АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/2590/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/789/1150/16 Доповідач - Козак І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Загорський О. О.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на ? частину житлового будинку, визнання недійсним договору дарування будинковолодіння, посилаючись на те, що спірне житло хоча і було зареєстроване на її чоловіка ОСОБА_3, однак фактично є їх спільною власністю, оскільки набуте ними за спільні кошти за час спільного проживання, а тому відчуження ним будинковолодіння без її згоди є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, заявник подала апеляційну скаргу, мотивуючи її неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд безпідставно вважає недоведеним факт придбання спірного житла за спільні кошти позивача та її чоловіка під час їх спільного проживання. Зазначає, що помилковим є висновок суду про те, що єдиним власником будинковолодіння був ОСОБА_3, а тому її згоди на відчуження майна не потрібно. Крім того, вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що і сам ОСОБА_3 вважав спірне будинковолодіння їх з позивачкою спільною власністю. Також заявник вважає, що суд дав неналежну оцінку рішенню Кременецького районного суду від 31 січня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області, яким відмовлено у задоволенні її позову про визнання недійсним договору дарування, визнання права спільної часткової власності на ? частину будинковолодіння, визнання недійсним заповіту, усунення від права спадкування за заповітом, визнання права на обовязкову частку у спадщині, оскільки це рішення прийняте щодо спору з іншим предметом та з інших підстав.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

03 жовтня 1987 року ОСОБА_3 набув у власність будинковолодіння по вул. Якира (Корнії), 87 у м. Кременець Тернопільської області на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 Даний договір зареєстрований Кременецьким РК БТІ 02 листопада 1987 року за № 354 (а.с. 8-10)

На підставі договору дарування від 06 листопада 2009 року ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності ? частину спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.

05 грудня 1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 19-20).

Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії 1-ИД № 136625, ОСОБА_3 помер 21 квітня 2012 року.

Колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про безпідставність доводів заявника щодо придбання спірного будинку за спільні кошти.

Так, свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що житловий будинок придбаний за час спільного проживання з ОСОБА_3 На підтвердження цього ОСОБА_1 подала довідку Свято-Успенської ОСОБА_6 № 85/В від 23 вересня 2012 року про прийняття нею та ОСОБА_3 таїнства церковного шлюбу 14 жовтня 1985 року. Однак факт спільного проживання чоловіка та жінки у незареєстрованому шлюбі набув юридичного значення з набранням чинності Сімейного кодексу України, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Тому посилання позивачки на спільне з ОСОБА_3 проживання на час придбання ним відповідного будинку не має правового значення. Доказів же внесення нею коштів для придбання спірного майна позивачка не представила.

Посилання позивачки на показання свідків у судовому засіданні не заслуговують на увагу, оскільки ними не було підтверджено факту внесення позивачкою коштів для купівлі спірного будинку.

Не заслуговують на увагу і пояснення позивачки про те, що гроші на придбання будинку дала їй її дочка, оскільки з талону до поштового переказу на 500,00 руб. від ОСОБА_7, на який посилається ОСОБА_1, не вбачається, що дані кошти були використані на придбання будинку.

Крім того, у рішенні Кременецького районного суду від 31 січня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області зазначено, що ОСОБА_1 просила визнати спірний будинок спільною власністю подружжя у звязку зі збільшенням внаслідок її затрат істотної вартості відповідного майна під час шлюбу. Дані обставини також не знайшли свого підтвердження в суді, однак свідчать про те, що заявник не заперечувала той факт, що спірний будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_3

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Суд прийшов до вірного висновку про те, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 був єдиним власником спірного майна, а тому згоди ОСОБА_1 на вчинення відповідного правочину не вимагалося.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І. О. Козак

Судді Ю. Й. Демкович

ОСОБА_8