Справа № 468/386/16-ц

БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючий суддя Янчук С.В.

при секретарі Шевчук Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Баштанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Баштанської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до Баштанської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, відповідно до якого з 01.12.2014року ОСОБА_1 працював у лікарні електромонтером. Відповідно до повістки Баштанського райвійськомісаріату ОСОБА_1 мав зявитися 19.05.2015року для відправки на обласний збірний пункт на строкову військову службу і зарахований в команду № НОМЕР_1 . З червня 2015 року і по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на строковій військовій службі у ЗСУ. Звільнення із роботи вважає незаконним. Відповідачем не було повідомлено працівника про гарантії праці, що згідно закону протягом року за ним зберігається місце робити та заробіток. Вже перебуваючи на військовій службі, позивач дізнався що його не мали права звільняти. Звернення до відповідача результатів не дало, оскільки відсутня бюджетна програма. Вважає, що його звільнення проведено незаконно, оскільки за ним мало зберігатись місце роботи, посада і компенсуватись середній заробіток.

Просив визнати наказ від 06.05.2015 року №159 про звільнення незаконним та скасувати, поновити його на роботі на посаді електромонтера Баштанської центральної районної лікарні, стягнути середній заробіток. Оскільки про порушення свого права дізнався, проходячи військову службу, тому пропустив строк звернення до суду з поважних причин, оскільки був позбавлений можливості своєчасно отримати правову допомогу.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з вищезазначених підстав та просив їх задовольнити, пояснила, що 06.05.2015 року позивача було звільнено на підставі ст.36 п.3 КЗпП України. Оскільки призов позивача на службу було здійснено під час мобілізації, то за ним мало зберігатись його робоче місце і середній заробіток. В даний час позивач проходить військову службу, однак має право на збереження за ним робочого місця.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивача було звільнено в звязку з призовом на строкову військову службу, а не на військову службу під час мобілізації, тому підстав для збереження за ним робочого місця не було, оскільки законодавство на час звільнення позивача передбачало розірвання трудового договору в разі призову працівника на строкову військову службу.

Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне:

Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (далі: КЗпП України).

Позивач, звернувшись з позовом 21.04.2016 року пропустив визначений ст.233 КЗпП України місячний строк звернення з позовом в справі про звільнення, однак враховуючи, що весь цей час він перебував на строковій військовій службі, в зв`язку з чим мав певні обмеження в реалізації своїх прав, суд, відкривши провадження в справі, визнав причину пропуску строку звернення поважною та поновив такий строк.

Відповідно до наказу №159 від 06.05.2015 року головного лікаря Баштанської ЦРЛ позивача ( ОСОБА_1 ,) на підставі його заяви від 05.05.2015 року було звільнено з посади електромонтера на підставі ст.36 п.3 КЗпП України в зв`язку з призовом на військову службу.

Відповідно до редакції статті 36 п.3 КЗпП України на час прийняття оскарженого рішення призов або вступ працівника на строкову військову службу був підставою для припинення трудового договору.

Статтею 119 КЗпП України в ред. Закону України №1169-VІІ від 27.03.2014 року (набрав чинності 01.04.2014 року) гарантувалось збереження місця роботи, посади і середнього заробітку лише працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Сторона позивача наполягала на тому, що позивача було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, тому за ним мало зберігатись робоче місце та середній заробіток, сторона відповідача наголошувала на тому, що позивача було призвано на строкову військову службу, тому відповідно до законодавства, яке діяло на час такого призову, це було підставою для звільнення позивача, оскільки передбачені ст.119,ч.3 КЗпП України гарантії на нього не поширювались.

Законом України «Про військовий обовязок і військову службу» визначено поняття військова служба та її види. Відповідно до ст.2,ч.6 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Аналіз вказаної норми закону дозволяє зробити висновок про те, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації є різними видами військової служби.

Відповідно до поданих сторонами доказів, таких як копія повісток від 19.05.2015 року, та 23.06.2015 року, довідки №-262/65 від 08.07.2015 року, позивач був призваний та строкову військову службу, тому гарантії, передбачені ст.119,ч.3 КЗпП України на час його звільнення на нього не поширювались.

Зміни до ст.119,ч.3 КЗпП України, якими гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівникам, які призвані на строкову військову службу, були внесені лише Законом України №911-VІІІ від 24.12.2015 року.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача 06.05.2015 року відбулось відповідно до вимог трудового законодавства, яке не передбачало збереження місця роботи та середнього заробітку за працівниками, які були призвані на строкову військову службу, а всі інші вимоги є похідними від вказаної вимоги, заявлені вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Баштанської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.209 ЦПК України повний текст рішення буде складено 27 травня 2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Миколаївської області через Баштанський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення (отримання) рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ ПО СПРАВІ СУДДЯ: