Справа № 463/174/14 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/31/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Копняк С.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2014 року у справі за позовом ЛКП «504» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2014 року позов задоволено частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь ЛКП «504» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 13 310 грн. 19 коп. та 133 грн. 10 коп. судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, ґрунтуються на доказах, які отримані з порушенням норм процесуального права і зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що районний суд при розгляді справи не встановив факт належного надання позивачем житлово-комунальних послуг та помилково вважав такий факт доведеним, при цьому не дав належної правової оцінки висновку будівельно-технічної експертизи № 375 від 12 лютого 2014 року та безпідставно вважав недоведеність факту відсутності опалення з вини ЛКП № 504. Звертає увагу, що підтвердженням факту завдання відповідачам матеріальної та моральної шкоди у зв'язку з неналежним наданням житлово-комунальних послуг є рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17.09.2014 року. Також зазначає, що згідно розрахунку заборгованості поданого позивачем до позовної заяви, яку позивач просив стягнути з відповідачів утворилась станом на травень 2013 року, а в останньому судовому засіданні заборгованість розрахована станом на липень 2013 року, при цьому позивач не заявляв про збільшення позовних вимог та не сплачував судовий збір з врахуванням збільшення суми заборгованості станом по липень 2013 року. Таким чином стягуючи з відповідачів заборгованість, яка утворилась станом на липень 2013 року районний суд вийшов за межі позовних вимог. Окрім того вказує, що районний суд безпідставно взяв до уваги докази, що не мають відношення до спірного періоду.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ЛКП № 504 відмовити повністю за безпідставністю.

ОСОБА_6 та представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд були повідомлені належним чином, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (т.2 а.с. 138-139), про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки у АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 ( а.с.31)

Районним судом встановлено, що договір про надання житлово-комунальних послуг надавався для підпису відповідачам, однак такий ними не був підписаний та повернутий ЛКП «504».

Згідно розрахунку заборгованості, що поданий позивачем заборгованість відповідачів з житлово-комунальні послуги утворилась з січня 2009 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості ЛКП «504» заборгованість відповідачів за житлово-комунальні послуги за період з липня 2010 року по липень 2013 року становить 13 310,19 грн. з яких 5101,05 грн. заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території, 7 859,93 грн. за центральне опалення, 349,21 грн. за гаряче водопостачання. (т.2 а.с.57-60)

Судом встановлено, що ЛКП «504» є організацією, що надає населенню послуги з утримання житлового фонду, відповідності до умов, визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Постанови КМУ 869 від 01.07.2011 р. Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

Матеріалами справи встановлено, що ЛКП «504» укладено договори з обслуговуючими організаціями: про постачання теплової енергії в гарячій воді, про надання послуг з водопостачання та водовідведення, договір про надання послуг з вивезення побутових відходів, договір на технічне обслуговування, ремонт ліфтів і диспетчерських систем, договір на виконання робіт з ліквідації аварій та пошкоджень на внутрішньо будинкових інженерних мережах. (т.1 а.с. 9-23)

ЛКП «504» надано робочі листки з вказівкою на роботи, що проводились у будинку відповідачів, накладні за придбані для обслуговування будинку матеріали, акти виконаних робіт, акти- рахунки приймання виконаних робіт. ( т.1 а.с.103-118)

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 22 листопада 2013р., гр. ОСОБА_2 самовільно перепланувала АДРЕСА_1, а саме демонтувала перегородку між житловою кімнатою та санвузлом, чим збільшила площу житлової кімнати, а також демонтувала змієвик у ванній порушивши функціонування системи центрального опалення. В результаті чого квартири № 1,5, 9, 13, 17, 21, 25, 25, які розташовані поверхами нижче залишились без опалення про свідчать звернення від мешканців. (т.1 а.с. 198-202)

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Стаття 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій.

Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

У відповідності до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в редакції постанови КМ України від 24 січні 2006 року № 45, діє з 02 лютого 2006 року), ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власники та наймачі (орендарі) квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п.14,17,35 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані своєчасно вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку, плата за комунальні послуги власниками квартир вноситься за затвердженням в установленому порядку тарифами.

Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45.

Колегія суддів погоджується із висновком районного суду про те, що відповідачі належним чином не проводять оплату за житлово-комунальні послуги, а докази відповідачів є недостатніми щоб вважати, що такі послуги не надаються, тому суд стягнув заборгованість в межах строку позовної давності.

Свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вищенаведена правова позиція викладена також в Постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

В поданій апеляційній скарзі, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду, апелянт посилається на той факт, що ЛКП «504» надавало послуги з утримання будинків та прибудинкових територій несвоєчасно, не в повному обсязі та неякісно, що вказує на невиконання ним своїх обов'язків та в свою чергу звільняє відповідачів від оплати житлово-комунальних послуг в силу п.6 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Однак, колегія суддів вважає, що таке посилання не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Згідно ст.19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов'язки виконавця зокрема забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором, тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 звертався до ЛКП «504» із заявою з приводу неналежного надання житлово-комунальних послуг (т.1 а.с.178)

Однак, статтею 18 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено порядок оформлення претензій споживачів до виконавців, зокрема у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Всупереч вимог даної норми права, акту-претензії відповідачами складено не було, що вказує на порушення порядку оформлення претензій споживачів до виконавців.

Окремо, заслуговує на увагу той факт, що в даній заяві відповідач зазначає, що послуги надаються неналежної якості, натомість з диспозиції ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, а не надання їх неналежної якості.

Разом з тим, відповідно до ч.9 ст. 31 та ч.5 ст. 18 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» спори щодо задоволення претензій споживачів та щодо формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, а також відшкодування втрат підприємств, що пов'язані із затвердженням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, вирішуються в судовому порядку.

Згідно висновку № 3745 експертного будівельно-технічного дослідження від 12 лютого 2014 року приміщення квартири АДРЕСА_1 та окремих кімнат є у незадовільному стані, причиною чого стало незадовільне опалення та незадовільний стан покрівлі житлового будинку, (т.1 а.с.165-170) проте зазначена експертиза не проводилась у даній справі, тому в силу вимог ст. 57 ЦПК України, не може слугувати належним доказом.

Однак актом обстеження від 12.06.2014р. будинку № 1 на вул. Майорівка встановлено, що покрівля та сходові клітки вказаного будинку знаходяться в задовільно-технічному стані, інженерні мережі функціонують і знаходяться в задовільно-технічному стані. (т.1 а.с. 186)

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачами не доведено суду належними доказами факту відсутності опалення чи неналежного надання житлово-комунальних послуг з вини ЛКП «504» та ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Однак колегія суддів не погоджується із висновком районного суду в частині стягнення солідарно з відповідачів суму судового збору виходячи із наступного.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Таким чином колегія суддів вважає, що районний суд помилково дійшов до висновку про те, що з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 слід солідарно стягнути суму судового збору в розмірі 133 грн. 10 коп., а тому рішення суду в цій частині слід змінити та стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 по 37 грн. 70 коп. судового збору.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2014 року змінити в частині стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 по 37 грн. 70 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

С.М. Копняк