СЛОВ'ЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 243/2388/16-ц 2/243/1422/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Слов'янськ

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуюча суддя Неженцева О.В.

при секретарі Дзюба М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Слов'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України малолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В :

23 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Слов?янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди батька.

Позивачка ОСОБА_1, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, проте через канцелярію суду подала заяву, датовану 11.05.2016 р., про розгляд справи за її відсутністю /а.с.36/.

У позовній заяві позивачкою зазначено, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_3, батьком якої є відповідач. Зазначила, що вона має намір у 2016 році виїхати за межі України разом з донькою до своїх рідних, проте відповідач ОСОБА_2 не надає згоди на виїзд дитини за кордон. Незважаючи на напружену ситуацію в країні, не дивлячись на умови в яких вони зараз з донькою проживають, відповідач безпідставно не надає своєї згоди на виїзд дитини за межі України, внаслідок чого вона вимушена з цього питання звернутися до суду. Стверджувала, що позбавлення дитини можливості виїжджати за кордон, порушує її законні права та інтереси.

Посилаючись на положення Закону України « Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», статті 151, 152, 154 Сімейного кодексу України просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до м. Ростов-на-Дону Російської Федерації у період з 01 червня 2016 року по 01 вересня 2016 року їх малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в її супроводі /а.с.36/.

Відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, але на адресу суду з Комунарського районного суду м.Запоріжжя (в порядку виконання судового доручення Слов?янського міськрайонного суду) надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності та визнання заявлених позовних вимог у повному обсязі /а.с.35/.

Представник органу опіки та піклування Слов?янської міської ради у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибув. 08 квітня 2016 року на адресу суду було подано письмове клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи, по суті позову просили врахувати інтереси дитини /а.с.24/.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність позивача, відповідача та представника органу опіки та піклування.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, яке було видано 01 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м.Донецьку, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 01 березня 2014 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 67 /а.с.6/.

Згідно свідоцтва про народження, яке було 25 липня 2014 року видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Межівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с.7/.

Відповідно до довідки № 30 від 29.01.2016 р., ОСОБА_2 з 22.11.2016 р. перебуває у м.Запоріжжя і проходить курс реабілітації в центрі реабілітації стаціонарної форми закритого типу. Термін проведення курсу реабілітації становить від 6 місяців до 1 року /а.с.9/.

Як вбачається із довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 03.11.2015 р. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, перемістилася разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до м.Святогірська Донецької області, де проживає за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.8/.

Відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Метою виїзду за межі України з малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність відвідування родичів у м.Ростов-на-Дону Російської Федерації. Окрім того, позивачка зазначає, що така подорож матиме суттєве значення для духовного та фізичного розвитку дитини, адже завдяки значній фінансовій допомозі, яку надають їй її мати та бабуся, вона матиме можливість оздоровити доньку.

Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю».

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.

Оскільки сторони однією сім'єю зараз не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене з позивачкою, то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.

Згідно з Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. Оскільки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 добровільно не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд своєї доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон у супроводі її матері, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України з 01 червня 2016 року по 01 вересня 2016 року.

Суд вважає, що зазначений тимчасовий виїзд дитини не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки.

Позивач не вимагає компенсації витрат, пов?язаних із розглядом справи.

Керуючись статтями 11, 60,209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Надати дозвіл малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд разом з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою м.Донецьк, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, за межі України до м.Ростов-на-Дону Російської Федерації з 01 червня 2016 року по 01 вересня 2016 року без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : О.В. Неженцева