АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

11 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання права на відшкодування коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Банк) про визнання права на відшкодування коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено заяву-договір про розміщення банківського вкладу в сумі 15 000 доларів США. 19.06.2015 ОСОБА_4 переуступила їй право вимоги на половину вкладу, а саме на суму 7 500 доларів США, про що було складено відповідний договір купівлі-продажу (відступлення права вимоги) та повідомлено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Вказувала на те, що при зверненні до Банку із заявою про перерахування коштів в сумі 7 500 доларів США, згідно умов договору, останній відповіді з приводу заяви не надав та коштів не перерахував, у зв'язку з чим вона була позбавлена права на отримання коштів в порядку визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вважаючи, що такі дії відповідача порушують її права просила визнати за нею право на відшкодування коштів у сумі 161 985,70 грн., що знаходились на рахунку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

07 липня 2016 року представник позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати за нею право на отримання гарантованого відшкодування коштів у сумі 163 669,50 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на підставу скасування рішення суду вказував на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було надано жодної оцінки доводам позивача. Зокрема, судом не взято до уваги та неповно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме обставини укладення договору відступлення права вимоги, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, його дійсність та передання позивачу права на 7 500 доларів США.

Зазначав про те, що факт отримання позивачем гарантованої суми відшкодування у розмірі 200 000 грн. не є встановленим, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні докази.

Також вважає необґрунтованими висновки суду щодо відсутності правових підстав для визнання за позивачем права на отримання гарантованої суми відшкодування з тих підстав, що позивач не набув статусу вкладника.

За вказаних обставин, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, з підстав наведених в ній.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Борисова О.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила відхилити, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Заяву-договір про розміщення банківського вкладу № 300937/78737/3-14, відповідно до умов якого ОСОБА_4 внесла, а Банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі - 15 000 доларів США строком з 15.12.2014 по 15.03.2015.

19 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу (відступлення права вимоги), за умовами якого ОСОБА_4 переуступила позивачу право вимоги на половину вкладу, а саме - 7 500 доларів США із передачею відповідних документів згідно акту приймання-передачі.

Листом від 26.06.2015 ОСОБА_4 повідомила Банк про укладення вищевказаного договору із позивачкою та про наявність у неї права на отримання коштів у визначеному розмірі.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відкрито поточний рахунок ОСОБА_1 в доларах США.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є вкладним банку та з нею не було укладено відповідних договорів банківського вкладу, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) вкладник - це фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17.12.2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Фінанси та Кредит» строком з 18.12.2015 по 17.12.2017 призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку - заступника начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявську О.С.

Аналізуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що лише вкладнику належить право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Як встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, 12.01.2016 вкладник ОСОБА_4 скористалася правом наданим їй законом та подала кредиторську вимогу на ім'я уповноваженої особи Фонду ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо визнання її кредитором Банку за заборгованістю, що виникла за всіма договорами, укладеними між нею та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», в тому числі за залишком грошових коштів по депозитному договору № 300937/78737/3-14 від 15.12.2014

На виконання вимог статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Банком було відшкодовано вкладнику ОСОБА_4 суму гарантованого відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду у розмірі 200 000 грн., що унеможливлює виплату інших коштів як самому вкладнику або іншим особам з його рахунку.

Таким чином, ОСОБА_1 не є вкладником Банку у розумінні положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 отримала суму відшкодування коштів за вкладом в межах граничного розміру, дійшов вірного висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на відшкодування коштів за вкладами.

Більш того, слід зазначити, що діючим законодавством не передбачено випадки збільшення обсягу прав на підставі договору про відступлення права вимоги.

Так, згідно з ч. 3 ст. 46 Закону під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, що унеможливлює виникнення нових зобов'язань.

За вказаних обставин та наведених норм, судова колегія вважає, що є вірними висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, судом правильно взято до уваги, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги не створює обов'язків для банку щодо видачі або перерахування коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги обставини укладення договору про відступлення права вимоги, що призвело до неправильного вирішення спору, є необґрунтованими, а тому не заслуговують на увагу судової колегії.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів отримання позивачем гарантованої суми відшкодування у розмірі 200 000 грн., на які посилається суд в своєму рішенні, оскільки дані обставини судом не встановлювалися.

Не заслуговують також на увагу судової колегії доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції у своєму рішенні не надав належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с. 45-48).

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/14457/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11261/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.