Провадження № 2/127/614/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, та, уточнивши правові підстави позову, просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 28 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний. Позивач вказує, що відповідачка з сином добровільно залишили квартиру, з того часу за місцем реєстрації не проживають, квартирою не користуються, однак з реєстрації не знялися. Позивач має намір продати вказану квартиру, однак в цьому є перешкоди. Вважаючи своє право власності щодо користування та розпорядження належним йому житлом порушеним і звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2015 року (без винесення окремого процесуального документа) до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучена Служба у справах дітей Вінницької міської ради.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування цією квартирою та вселення. Вказані вимоги мотивувала тим, що вона змушена була залишити квартиру, винаймає житло, власного житла немає, Відповідач відмовляється забезпечити її та дитину житлом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року зустрічний позов прийнятий до провадження та обєднаний в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 залишений без розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. При цьому вказував, що звернення з позовом викликане продажем квартири; відповідачка же має на праві власності значну кількість майна, в тому числі і житла, проживає з сином в будинку по туп. Лермонтова, 6 в м.Вінниці та не намагалася повернутися в спірне житло.

Представник відповідача в одному із судових засідань заперечувала щодо заявлених вимог на підставах предявленого зустрічного позову. Надалі в судові засідання не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому суд розглянув справу за наявними доказами.

Представник третьої особи при розгляді справи просив врахувати право дитини на користування житлом.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 зазначила, що до травня 2014 року здійснювала догляд за сином сторін, в сімї виникали сварки, зі слів відповідачки їй відомі конфлікти між сторонами. Після розірвання шлюбу відповідачка винаймала житло в різних місцях. При цьому відмічала, що позивач приїжджав на день народження до сина та спілкувався з ним, в тому числі і по телефону.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 вказувала, що вона мешкає в цьому ж підїзді будинку, де розміщена спірна квартира, та є головою ОСБ. Відповідачку вона не бачила з кінця 2010 року, їй відомо, що сторони розірвали шлюб та вона залишила житло. При цьому зазначала, що не чула про конфлікти в сімї, в тому числі і з приводу користування квартирою, хоча є сусідкою і ніхто з мешканців не вказував на цю обставину; позивача характеризує з позитивної сторони. До того ж відмічала, що позивач зараз також не проживає в спірній квартирі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Договором дарування від 01 червня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі за №4531.

За вказаною адресою також зареєстровані: ОСОБА_8 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, син сторін. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 28 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (нині ОСОБА_8) О.А. розірваний. З вересня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживають в цій квартирі, в ній не зявляються, витрати по утриманню квартири несе позивач.

Факт їх не проживання підтверджується актом від 12 серпня 2015 року, складеним мешканцями будинку 16 по вул.І.Бевза в м.Вінниці, а також показаннями свідків. Не заперечується вказана обставина і представником відповідача.

Щодо причин не проживання ОСОБА_2А та ОСОБА_3 у вказаній квартирі, то суд звертає увагу, що відповідачка з сином добровільно залишила житло вже більше пяти років тому, доказів про створення перешкод у користуванні спірною квартирою не надала. За повідомленням Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області від 04.02.2016 року, за даними інформаційно-пошукової системи органів внутрішніх справ «АРМОР», журналів єдиного обліку Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області та Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області інформація щодо звернень гр.ОСОБА_2 про факту протиправних дій відносно неї з боку гр.ОСОБА_1 відсутня. Сам факт розірвання шлюбу та сварок, які виникали між сторонами, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, вказане не свідчить про створення перешкод для проживання у спірній квартирі. При цьому, суд звертає увагу, що позивач після розірвання шлюбу спілкувався з відповідачами, відвідував сина по місцю проживання відповідачки, вітав з днем народження, вони спілкувалися по телефону, про що вказувала свідок ОСОБА_5 До того ж, як вбачається з наданих доказів, ОСОБА_2 з сином проживає по туп.Лермонтова,6 в м.Вінниці, в будинку, що належить відповідачці на праві власності, що спростовує її твердження про відсутність житла та поважність причин не проживання в спірній квартирі.

За таких обставин, суд знаходить обгрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру АДРЕСА_3 згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сімї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сімї, укладеного при вселенні останнього.

Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сімї власника (у тому числі колишнім членом сімї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом.

Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод в користуванні відповідачами квартирою та поважності причин не проживання за місцем їх реєстрації, особи набули права користування житлом в іншому місці, суд приходить до висновку про задоволення позову в цілому. При цьому суд не вбачає порушення права дитини на житло, адже останній, вибувши з матірю зі спірної квартири, набув право користування іншим житлом, яке і є його місцем проживання.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З огляду на вказане положення суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316-319, 321, 405 ЦК України, ст. 150, 158 ЖК України, ст. ст. 8, 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування квартирою № 24 в будинку 16 по вул. І.Бевза в м. Вінниці.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний термін з дня його проголошення.

Суддя: