Справа № 347/2432/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Мусорук Л.В.,

адвоката: Гуцуляк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: Уторопська сільська рада, Косівського району, Івано-Франківської області, служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та вселення та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Уторопська сільська рада, Косівського району, Івано-Франківської області, служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: Уторопська сільська рада, Косівського району, Івано-Франківської області, служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та вселення, а ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Уторопська сільська рада, Косівського району, Івано-Франківської області, служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позивачка - відповідачка ОСОБА_3 свій позов підтримала, а зустрічний не визнала та пояснила, що відповідно до дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.2005р., яке видано її сину ОСОБА_4, останньому належить 4/6 частин житлового будинку в АДРЕСА_1. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2015р. ОСОБА_4 є власником 4/6 часток житлового будинку в АДРЕСА_1. А тому, вважає, що син як власник, має право проживати у належній йому частці даного житлового будинку. Проте, відповідач чинить перешкоди сину в користуванні житловим будинком, а тому просить зобов»язати його не чинити перешкод ОСОБА_4 користуватися належною часткою житлового будинку в АДРЕСА_1 та вселити його в належну йому частку даного житлового будинку. Що стосується зустрічного позову, то вважає, що він закладений безпідставно, оскільки рішенням Апеляційного суду, Івано-Франківської області від 21.01.2014р. в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності за заповітом незаконним та про поділ спадкового майна відмовлено. А тому, просить в зустрічному позові відмовити.

Відповідач -позивач ОСОБА_5 позов не визнав, а зустрічний підтримав та пояснив, що рішенням Косівського районного суду від 02.11.2005р. заповіт складений від імені ОСОБА_6 скасовано в зв»язку з чим свідоцтво про право на спадщину і про право власності видане на підставі цього заповіту є незаконним, а тому право на спадкування за законом повинні отримати спадкоємці першої черги. Також пояснив, що перешкоди в користуванні майном він ОСОБА_4 не чинить, вважає що 1/3 житлового будинку належить ОСОБА_4, проте необхідне рішення суду. Просить в позові ОСОБА_3 відмовити, а його зустрічний задоволити.

Представник Уторопської сільської ради, Косівського району, Івано-Франківської області Ніжевський О.І. пояснив, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася в сільську раду з заявами про те, що ОСОБА_5 чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_4 належною йому часткою житлового будинку в АДРЕСА_1. Вийшовши на місце відповідач поводив себе грубо, внаслідок чого дільничним інспектором міліції було складено протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності. Також зазначив, що ОСОБА_4 являється законним власником житлового будинку в АДРЕСА_1, а решта власність не зареєстрована.

Представник служби у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Книщук Р.М. пояснив, що ОСОБА_3 зверталася до них з заявою про те, що ОСОБА_5 чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_4 належною йому часткою житлового будинку в АДРЕСА_1. Комісія виїжджала на місце, склала акт обстеження матеріально-побутових умов, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пояснили, що відповідач чинить перешкоди та не допускає дитину до будинку. Вважає, що оскільки свідоцтво про право власності видане на ОСОБА_4 являється законним, то відповідач не може чинити перешкод дитині у користуванні майном.

Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов слід задоволити, а в зустрічному слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1,2 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 являється сином ОСОБА_3, що стверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_4

Згідно дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його син ОСОБА_4

Відповідно до витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником спільної часткової власності в житловому будинку в АДРЕСА_1 являється ОСОБА_4

Згідно ч.1,2 ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_5 чинить перешкоди ОСОБА_4 в користуванні належною йому часткою в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1. Про це свідчать численні звернення ОСОБА_3 до Косівського РВ УМВС, прокуратури Косівського району, Косівської РДА та Уторопської сільської ради, де остання повідомляла про те, що ОСОБА_5 скандалить та перешкоджає проживанню у будинку її сину ОСОБА_4 Про те, що чиняться перешкоди в користуванні житловим будинком ОСОБА_4 також ствердили допитані в судовому засіданні голова Уторопської сільської ради та представник служби в справах дітей Косівської РДА, які створювали комісії та виїжджали на місце, після чого було встановлено про перешкоди з боку відповідача у користуванні належним ОСОБА_4 майном.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,

укладати інші не заборонені законом угоди. А в п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Судом також встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 знаходиться в спільній частковій власності, про що зазначено у витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно видане ОСОБА_4

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. А ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ч.1,2 ст.364 співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( ч.2, ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Крім цього, твердження відповідача про те, що свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 28.10.2005р. являється незаконним, спростовується рішенням Апеляційного суду, Івано-Франківської області від 21.01.2014р., де в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності за заповітом незаконним та про поділ спадкового майна відмовлено.

А ч.3 ст.61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто, визнання свідоцтва про право власності за заповітом незаконним вже було предметом розгляду як Косівським районним судом так і Апеляційним судом Івано-Франківської області і з цього приводу прийнято рішення, яке являється законним, оскільки ніким не скасоване.

Також судом встановлено, що відповідач пропустив строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено ст.256 ЦК України та ст.257 ЦК України якою визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане 28.10.2005р., рішення Апеляційного суду, Івано-Франківської області що стосувалося визнання незаконним даного свідоцтва було прийняте 21.01.2014р., проте з цього часу відповідач не звертався до суду з вимогами, які б свідчили про порушення його прав та законних інтересів щодо спільного майна.

Що стосується визнання недійсним та скасування дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 265, видане 06 березня 2014р. державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори, то дана вимога за зустрічним позовом не може підлягати до задоволення, оскільки ОСОБА_5 не зміг пояснити в судовому засіданні саме яке свідоцтво він просить визнати недійсним та чи взагалі воно існує.

Крім цього, жодних документів про його право власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 відповідачем не представлено.

А ч.3 ст. 10 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вище наведене, слід зобов»язати ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 користуватися належною часткою житлового будинку в АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_4 в належну йому частку даного житлового будинку, а в зустрічному позові ОСОБА_5 слід відмовити за безпідставністю заявлених ним вимог.

На підставі наведеного ст.ст.215,256, 328, 355-356, 358, 386 ЦК України та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 - задоволити.

Зобов»язати ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 користуватися належною часткою житлового будинку в АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_4 в належну йому частку житлового будинку в АДРЕСА_1.

В зустрічному позові ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.І.Крилюк