Справа №482/271/16-ц 24.05.2016 24.05.2016 24.05.2016
Справа № 482/271/16-ц Головуючий в першій інстанції Ітрін М.В.
Провадження № 22ц/784/1222/16 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю представників позивачки ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_7, ОСОБА_5,

про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та визнання осіб таким, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

29 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та змінила підставу позову, до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивачка зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. Під час її перебування в лікарні, наприкінці 2013 року, без її дозволу, відповідачі самовільно вселилися в належний їй житловий будинок і зареєструвалися в ньому. Після повернення з лікарні, відповідачі не впустили її до будинку, а тому вона змушена була проживати у літній кухні, в антисанітарних умовах. В добровільному порядку відповідачі звільнити житловий будинок відмовляються.

Посилаючись на викладене та на положення ст. ст. 317, 391, 321 ЦК України, ст. 116 ЖК України позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивачки, відповідачки ОСОБА_5, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності, відповідно до ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В свою чергу, положеннями ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Власник майна, згідно ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Матеріалами справи підтверджується, що 06 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в простій письмовій формі було укладено попередній договір, відповідно до умов якого позивачка мала намір укласти з відповідачем договір про продаж останньому свого будинку за 104 000 грн. (а.с. 37).

Дійсність підпису ОСОБА_6 останньою не оспорюється.

На вимогу пункту 3.1. цього договору, з метою забезпечення виконання умов договору ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 9 500 грн., що складали частину вартості будинку.

Відповідачі в суді першої інстанції пояснили, що ключі від будинку позивачки їм віддав онук позивачки - Олександр, з яким проживала ОСОБА_6, та вони вселились до нього за погодженням останньої маючи намір в майбутньому укласти договір купівлі-продажу спірного будинку.

Зазначене підтвердила в суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_5

Також, судом першої інстанції встановлено, що восени 2013 року позивачка повернулась та стала проживати у літній кухні свого будинку, проти чого не заперечують і представники позивачки.

Згідно довідки Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області від 25 грудня 2015 року відповідачі ОСОБА_7 і ОСОБА_5 з 27 грудня 2013 року зареєстровані та проживають до теперішнього часу у вищезазначеному будинку (а.с. 6).

Реєстрація відповідачів в спірному будинку проведена за згодою позивачки і цей факт позивачем не оспорюється та не надано доказів протилежного.

03 червня 2014 року ОСОБА_6 складено посвідчений секретарем виконавчого комітету сільської ради заповіт, яким вона на випадок своєї смерті заповіла відповідачці ОСОБА_5, спірний житловий будинок та земельну ділянку (а. с. 40, 41).

На підставі рішення виконавчого комітету Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області від 16 травня 2014 року № 24 ОСОБА_5 призначена опікуном (піклувальником) над ОСОБА_6, про що свідчить посвідчення НОМЕР_1 (а.с. 41). Проте, рішенням Себинської сільської ради № 14 від 16 грудня 2015 року опіка над ОСОБА_6 припинена, за заявою останньої та звільнено ОСОБА_5 від обов'язків опікуна стосовно підопічної (а.с. 9-11).

Питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення та за відсутності згоди власника житла у будь-якій формі.

Проте, докази того, що відповідачі вселились до спірного будинку та зареєструвались в ньому без згоди власника - ОСОБА_6, матеріали справи не містять.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Наведене свідчить про те, що відповідачі ОСОБА_7 і ОСОБА_5 вселилися до спірного будинку у встановленому законом порядку, а тому вони не можуть вважатися такими, що самовільно зайняли спірне житлове приміщення.

Крім того, при вселенні відповідачів існувала усна угода про придбання спірного будинку, а тому не можна вважати, що вони вселились як члени сім'ї позивачки.

Проте, хоча суд першої інстанції і дійшов до помилкового висновку про те, що відповідачі вселились і проживали в спірному будинку як члени сім'ї позивачки, між цим колегія суддів вважає, що це не вплинуло на правильність висновку суду щодо відмови в задоволенні позову, так як факт самоправного зайняття жилого приміщення, за відсутності згоди власника житла позивачем не доведений.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_4 підтвердив, що в суді першої інстанції була змінена підстава позову та наполягав на тому, що відповідачі підлягають виселенню за приписом ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48).

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладених висновків суду, зроблених відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Враховуючи викладене, колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

З.Л. Шолох