Справа № 460/2731/15-ц
Провадження №2/460/342/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді - Швед Н.П.

при секретарі - Кондратюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Яворові цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог покликається на те, що з 1990 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами у справі, а саме, позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 як подружжям, 14 січня 1999 року була придбана квартира АДРЕСА_2. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем у встановленому законом порядку.

В подальшому 31 січня 2001 року на підставі договору-міни посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. ними було здійснено обмін квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1,яка також була зареєстрована на ім'я відповідача.

На підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05.10.2009 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач не заявляючи претензій щодо користування цією квартирою позивачем разом з сином та його сім'єю, проживав у даній квартирі, а позивач в цей час перебувала за кордоном, відповідач не заперечував, що квартира є спільною власністю сторін по справі. Водночас, в червні 2015 року коли позивач приїхала в черговий раз з-за кордону, відповідач став чинити їй перешкоди покликаючись на те, що квартира належить повністю йому. Після цього позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав. Просить такі задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили. Просять застосувати строк позовної давності та в задоволені позову відмовити, оскільки позивачем пропущено трьохрічний строк для звернення з позовом до суду за захистом своїх прав. В обґрунтування заперечень вказали на статті 71, 72 СК України щодо поділу майна подружжя та ст.114 СК України, вважають, що строк позовної давності слід рахувати з часу ухваленя рішення Яворівським районним судом Львівської області про розірвання шлюбу, тобто з 16.10.2012 року.

Крім цього, додатково кожен окремо пояснили, що перешкод в користуванні вищевказаною квартирою позивачу ніхто не чинить, отже жодним чином право позивача не порушено.

Треті особи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з"явилися, подали до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечують.

Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 16.11. 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. У період шлюбу за спільні кошти позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 як подружжям, 14 січня 1999 року була придбана квартира АДРЕСА_2, що стверджено договором купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу від 14 січня 1999 року зареєстрованого в реєстр за №71, покупцем за даним договором являвся відповідач, відповідно за ним і було зареєстровано право власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку.

В подальшому у період шлюбу відповідно до договору міни від 31 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. зареєстрованого в реєстрі за №740 відповідач ОСОБА_2 і ОСОБА_6 здійснили обмін квартири АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_2 на належну ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею-52,8 м.кв., житловою площею-30,6 м.кв.

Згідно реєстраційного посвідчення виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 31 січня 2001 року квартира АДРЕСА_1 в цілому зареєстрована за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. 31 січня 2001 року за реєстровим №740.

На підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05.10.2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис №40 від13.11.2012року.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З довідки про склад сім'ї №3710 виданої КП "Новояворівськжитло" 19 серпня 2015 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1.

Згідно статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їх.

Відповідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у ст.61 СК України, об'єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч.1,2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.При укладенні договорів одним із подружжя вважається, вважається що він діє за згодою другого з подружжя.

Таким чином, вищевказана квартира, яка є нерухомим майном у сенсі положень статті 60, частини 2 статті 65 СК України є спільною сумісною власністю подружя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Оскільки, взаємної згоди при реалізації права на поділ майна колишні дружина та чоловік не досягли, тому спір підлягає вирішенню за позовом одного із подружжя, так як шлюбний контракт між сторонами не укладено, доказів попередньої домовленості щодо визначення розміру часток майна ненадано, тому слід виходити з принципу рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що презумується ч.1 ст.70 СК України.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Беручи до уваги постанови пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Однак, відповідачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана за кошти, які належали йому особисто про що покликається в письмових запереченнях. Відповідач не бажав, на підтвердження своїх заперечень, викликати в судове засідання свідків, які б могли ствердити чи спорстувати даний факт та не надав суду підтверджуючих даний факт документів.

Суд вважає що відповідачем та його представником не доведено, що спірна квартира придбана ним за кошти, які належали йому особисто, доказів цього судом не здобуто.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що частки позивачки та відповідача у спільному сумісному нажитому майні є рівними, тому суд при поділі майна подружжя виходить з того, що кожному з подружжя належить 1/2 частина спільного сумісного майна подружжя.

Що стосується посилань відповідача та його представника на порушення позивачем строків позовної давності щодо вимог по справі, суд зазначає наступне.

Беручи до уваги абзац 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням законної сили, а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд відхиляє покликання відповідача на те, що позов заявлено з пропущенням строку позовної давності, оскільки позовна давність підлягає обчисленню не від дня розірвання шлюбу ухваленням судового рішення 05.10.2009 року чи реєстрації його в органах РАЦС, а від дня коли позивач як співвласник дізналася про порушення свого права власності. Після розірвання шлюбу тривалий час позивач залишилася бути зареєстрованою та проживати у квартирі АДРЕСА_1, однак в силу обставин певний час з власної волі проживала за кордоном. Про порушення свого права на квартиру позивач дізналася червні 2015 року коли в черговий раз приїхала з-за кордону в своє помешкання, відповідач ображав її словесно та не бажав щоб вона находилась в квартирі, став заперечувати проти її права власності на квартиру. Таким чином підстави для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови в задоволенні вимог про поділ квартири з підстав спливу позовної давності відсутні.

З урахуванням викладеного, перебіг позовної давності відповідно до вимог про поділ спірної квартири розпочався лише в червні 2015 року, відповідно, станом на день звернення до суду з цим позовом 05 серпня 2015 року, позовна давність не сплила.

Враховуючи наведене, оскільки квартира АДРЕСА_1, набута під час шлюбу за нотаріально посвідченим договором на ім'я одного з подружжя, то вказане нерухоме майно підлягає визнанню об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (колишнього) позивача та відповідача , поділу цього нерухомого майна як майна подружжя в рівних частках, визнанню за кожним з подружжя окремо права власності на 1/2 частки квартири та зазначення в силу ч.3 ст.372 ЦК України про припинення внаслідок поділу майна права спільної сумісної власноті позивача та відповідача на нього після поділу власність на квартиру стає спільною частковою), отже, вимога позивача про визнання за нею в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину спірної квартири, є обґрунтованою, законною та, відповідно, підлягає задоволенню.

Беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України, визначення статтею 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно вимог статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати слід стягнути відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,4,10,27,31,57-61,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.60,61,69,70,71 СК України, ст.368 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя. Визнати право власності за ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, жительки АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Яворівський районний суд Львівської області, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлене в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: Швед Н.П.