У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Голосіївської районної в м. Києві держаної адміністрації, треті особи: Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві держаної адміністрації, Управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до Голосіївської районної в м. Києві держаної адміністрації, треті особи: Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві держаної адміністрації, Управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання дій відповідача щодо відмови їй у приватизації квартири АДРЕСА_1 такою, що не відповідає закону та зобов'язання їх вчинити дії щодо приватизації квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 серпня 2014 року на підставі поданої нею заяви вона отримала відповідь відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до якої їй було відмовлено в прийнятті рішення щодо приватизації зазначеної квартири, оскільки згаданий будинок розташований на території історико-культурного (архітектурного) заповідника. Таку відмову позивач вважає незаконною, оскільки Законом України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» визначено перелік об'єктів, які не підлягають приватизації, і в даному переліку будинок АДРЕСА_1 не міститься. Також зазначений будинок не внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Крім того, нею була отримала відповідь Управління охорони культурної спадщини № 066/07-1594 про те, що обмежень приватизації даної квартири не існує.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що вирішення питання щодо можливості приватизації спірної квартири може бути вирішено лише після визначення територіального розміщення будинку АДРЕСА_1 за межами історико-культурного заповідника. Зауваживши при цьому, що будь-які зміни до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві», яким визначено статус комплексу пам'яток архітектури монастиря в межах її існуючої території Китаєва, не вносилось, і в матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування того, що будинок НОМЕР_1 знаходиться на території даного історико-культурного заповідника.

Проте повністю погодитись з висновками судів не можна з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_6 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з 20 червня 1964 року, про що міститься відмітка у її паспорті (а.с. 10 зворот).

Відповідно до листа Органу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 серпня 2014 року № 085/26-295, адресованого начальнку відділу (Центру) надання адміністративних послуг Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири, оскільки будинок АДРЕСА_1 знаходиться в межах території історико-культурного (архітектурного) заповідника (а.с. 15).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві», визначено, що комплекс пам'яток архітектури монастиря в межах її існуючої території Китаєва відноситься до архітектурних заповідників (пп. 1.1 додатку № 1). Підпунктом 3.4.2 пункту 3.4 цього розпорядження до зони охоронюваного ландшафту, відноситься, в тому числі, АДРЕСА_1.

Статтею 1 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-ХІІ) передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 2482-ХІІ, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-ІІІ), зони охорони пам'ятки (далі - зони охорони) - це встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Пунктом 1.4 Державно-будівельних норм України (ДБН) Б.2.2.2.-2008 «Планування та забудова міст і функціональних територій. Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження науково-проектної документації щодо визначення меж та режимів використання зон охорони пам'яток архітектури та містобудування» (далі - ДБН Б.2.2.2-2008) передбачено, що до зон охорони пам'яток архітектури та містобудування належать: охоронна зона; зона регулювання забудови; зона охоронюваного ландшафту.

Відповідно до п. 1.7 ДБН Б.2.2.2.-2008, зона охоронюваного ландшафту - природна чи переважно природна з розосередженою іншою традиційною забудовою територія за межами охоронної зони, з якою пам'ятка має активний візуальний зв'язок. Вона визначається для збереження і реабілітації природних територій та утворень, які є характерним історичним середовищем пам'ятки і відіграють важливу роль в образі населеного місця або окремому пейзажі, що містить пам'ятку.

Статтею 18 Закону № 1805-ІІІ, передбачено, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам'ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам'ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам'ятки, робіт, які майбутній власник зобов'язується провести на пам'ятці з метою утримання її в належному стані. Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам'ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 32 Закону № 1805-III, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Закон України від 23 вересня 2008 року № 574-VI «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними Законами України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданими сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зауважив, що при вирішенні питання щодо можливості приватизації спірної квартири необхідно керуватись положеннями ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», залишивши поза увагою, що спеціальними Законами України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини є Закон України від 23 вересня 2008 року № 574-VI «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини».

При цьому, суд першої інстанції зазначаючи про відсутність будь-яких доказів на спростування того, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на території комплексу пам'яток архітектури монастиря в межах існуючої території Китаєва, не звернув належної уваги на те, що до зони охоронюваного ландшафту (п. 1.7 ДБН Б.2.2.2.-2008) входить АДРЕСА_1, а даних щодо належності спірного будинку до пам'яток архітектури матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції не надано жодної оцінки листу Управління охорони культурної спадщини від 26 червня 2014 року № 066/07-1594, зі змісту якого вбачається, що в частині законодавства у сфері охорони культурної спадщини обмежень щодо приватизації квартири у будинку по АДРЕСА_1 не існує (а.с. 14); листу Міністерства культури України від 03 листопада 2014 року № 348/10-2/55-14, у якому зазначено, що будівля по АДРЕСА_1 не є пам'яткою національного чи місцевого значення; листу Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 лютого 2015 року № 055-738 «Про надання фрагменту історико-архітектурного опорного плану м. Києва» (а.с. 54), у якому повідомлено заявника щодо відсутності інформації про точне місце розташування будинку по АДРЕСА_1, оскільки просторовий реєстр адрес м. Києва знаходиться на стадії розробки; листу Управління охорони культурної спадщини Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 липня 2013 року № 066/02-1795, зі змісту якого вбачається, що спірний будинок АДРЕСА_1 на обліку, як щойно виявлений об'єкт культурної спадщини не перебуває (а.с. 99-100).

Суд першої інстанції зазначаючи, що питання про приватизацію спірної квартири може бути вирішено лише після визначення територіального розміщення будинку АДРЕСА_1 за межами історико-культурного заповідника, не навів жодних мотивів, з яких підстав він дійшов такого висновку.

Водночас, суд першої інстанції зазначаючи, що на даний час інформація щодо визначення меж історико-культурного заповідника «Китаїв» в Департаменті земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації відсутня, не взяв до уваги, що у листі Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 13 травня 2015 року № (а.с. 170) зазначено, що за даними міського земельного кадастру земельна ділянка на АДРЕСА_1 не зареєстрована та не облікується, не з'ясувавши при цьому правового статусу спірного будинку, зокрема, до якої форми власності він належить, хто є його балансоутримувачем, чи має він історико-культурне значення, з огляду на те, що спірна квартира була надана батькові позивача ОСОБА_8 як співробітнику Українського науково-дослідного інституту садівництва (а.с. 12).

Також судом залишилось не з'ясованим чи підлягає розгляду даний спір за правилами цивільного судочинства, з урахуванням суб'єктного складу учасників спору, предметом оскарження є рішення органу владних повноважень - Голосіївської районної в м. Києві держаної адміністрації.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд взяв до уваги інформацію викладену у листі Управління охорони культурної спадщини Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 липня 2013 року № 066/02-1795 (а.с. 99-100), зауваживши, що будинок № НОМЕР_1 розташований в межах території пам'ятки архітектури національного значення згідно з проектом зон охорони комплексу пам'яток архітектури Китаївської пустині, що затверджений головою Державної служби з питань національної культурної спадщини від 07 серпня 2008 року, залишивши поза увагою, що у листі Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 січня 2010 року № 28 (а.с. 93) зазначено, що порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам'яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, а такі дані судом не перевірялись. Також апеляційний суд не звернув належної уваги на зміст листа (а.с. 99-100), де серед іншого зазначено, що, в тому числі, будинок № НОМЕР_1 розташований поза межами Центрального історичного ареалу міста, визначеного Історико-містобудівним опорним планом у складі Генерального плану м. Києва на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук