Справа № 161/9751/16-ц Провадження № 22-ц/773/1685/16 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Категорія: 30 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В. ,

суддів - Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

за участю секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду від 24 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 08.07.2014 року близько 15:30 год., керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_2, на автодорозі сполученням Луцьк-Радомишель-Демидівка-Дубно неподалік с. Лаврів, порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, що стало наслідком зіткнення з вантажним автомобілем марки «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, в результаті чого даний транспортний засіб з'їхав на узбіччя, де зіткнувся з придорожнім деревом. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Мерседес Бенц» ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що несли загрозливі для життя явища - шок тяжкого ступеня, від якого потерпілий помер у Луцькій міській клінічній лікарні 16.07.2014 року.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 22.01.2015 року ОСОБА_3 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідач ОСОБА_3, який є власником легкового автомобіля марки ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_2, згідно з страховим полісом АІ/2124054, виданим ПрАТ «СК «УНІКА», застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Кримінальне правопорушення вчинено ним у період дії страхового полісу. Позивач вказує, що згідно з договором поставки № 58 від 17.06.2015 року, актом виконаних робіт, квитанцією до прибуткового касового ордера № 865 від 17.06.2015 року за виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника вона сплатила приватному підприємцеві ОСОБА_5 35 750,00 грн.. З врахуванням відшкодованих ПрАТ «СК «УНІКА» ОСОБА_1 витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника в розмірі 14471,29грн. сума невідшкодованих відповідачем витрат становить 21278,00 грн. Крім того, вказує, що відшкодуванню підлягають понесені нею витрати за транспортування транспортного засобу згідно з рахунком № 772 від 30.04.2015 року в сумі 720,00 грн. На підставі наведеного просила, стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 21998,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, покликаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просили скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду від 22.01.2015 року (а.с. 4-9) ОСОБА_3 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Вироком суду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 08.07.2014 року близько 15:30 год., керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_2, на автодорозі сполученням Луцьк-Радомишель-Демидівка-Дубно неподалік с. Лаврів, порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, а саме: перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння та здійснюючи обгін, проявив безпечність і неуважність, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу контролювати рух, що перебуває у прямому причинному зв'язку і стало наслідком зіткнення з вантажним автомобілем марки «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням потерпілого ОСОБА_4, в результаті чого даний транспортний засіб з'їхав на узбіччя, де зіткнувся з придорожнім деревом. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Мерседес Бенц» ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що несли загрозливі для життя явища - шок тяжкого ступеня, від якого потерпілий помер у Луцькій міській клінічній лікарні 16.07.2014 року. У прямому причинному зв'язку з ДТП і наслідками, що настали, стало порушення обвинуваченим ОСОБА_3 п.п. 2.9 (а), 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України. Після смерті ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_1 понесла витрати необхідні для поховання та спорудження надгробного памятника, зокрема, нею було придбано пам'ятник, проведені роботи щодо художніх робіт та монтажу цього пам'ятника на загальну суму 35750,00 грн.. ПрАТ «СК «УНІКА» ОСОБА_1 відшкодовано витрати на виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника в розмірі 14 471,29 грн. (а.с. 10-18).

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Стаття 1194 ЦК України передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4, 14 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачу ОСОБА_1 виплачено страхове відшкодування ПрАТ «СК «УНІКА» у зв'язку із смертю потерпілого в розмірі 14616 грн. на виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника, а тому збитки повністю відшкодовані, а витрати за транспортування транспортного засобу з місця ДТП зобов'язана відшкодувати страхова компанія, однак з такою заявою позивач до страхової компанії не зверталася.

Проте з такими висновками суду погодитись неможна виходячи з наступного.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі - Закон).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

За змістом Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

Таким чином, враховуючи наведене, якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України N 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, визначаючи граничну вартість пам'ятників і огорож, суд першої інстанції враховував відповідь Луцького спеціалізованого комбінату комунально-побутового обслуговування Виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.10.2016 року № 336/01-12 та № 337/01-12, що середня вартість пам'ятника з мозаїчної крихти у 2016 році становила від 1550,00 грн. до 3100,00 грн., вартість зі встановлення від 1600,00 грн. до 3090,00 грн. (а.с.43-44), про те, відповідно до додатку № 1 до договору про надання послуг № 58 від 17 червня 2015 року позивачем було замовлено та встановлено пам'ятник з граніту, середня вартість по виготовленню та встановленню яких становить : у 2015 році - від 20 000 грн. до 60 000 грн., у 2016 році - від 25000 грн. до 65000 грн.(а.с. 35).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано докази, що підтверджують загальну вартість робіт по виготовленню пам'ятника (а.с. 10-14), а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди (а.с. 4-6) і з врахуванням відшкодованих ПрАТ «СК «УНІКА» витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника ОСОБА_3 зобов'язаний відшкодувати ОСОБА_1 майнову шкоду відповідно до вимог ст.ст. 1194, 1201 ЦК України.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми права, які регулюють дані правовідносини, з метою захисту гарантованих Конституцією України прав ОСОБА_1, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягають стягненню: фактичні витрати на спорудження надгробного пам'ятника в сумі 21278грн.(35750 грн.(понесені витрати позивачем) - 14471,29(сума страхового відшкодування) та 720 грн. витрат за транспортування транспортного засобу, які понесені позивачем на виконання вироку суду в частині повернення речового доказу(транспортного засобу марки «Мерседес Бенц) (а.с. 6, 20).

Судом першої інстанції допущено порушення вищенаведених норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 551, 20 грн. Також з відповідача підлягає стягненню в користь позивача 2500 грн. понесених витрат на правову допомогу, виходячи з граничного розміру витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, який не повинен перевищувати суму 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсаційних витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 24 жовтня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 21 998 (двадцять одну тисячу дев'ятсот дев'яносто вісім) грн. у відшкодування майнової шкоди та 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 551(п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді