ухвала

іменем україни

11 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання договорів позики неукладеними та боргової розписки недійсною, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - на рішення апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 29 червня 2007 року між ним та ОСОБА_8 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 позичив ОСОБА_8 20 000 дол. США строком на 1 місяць, а останній внесок мав бути здійснений не пізніше 02 серпня 2007 року.

Відповідач повернув кошти лише частково: 25 червня 2007 року - 500 дол. США, 28 серпня 2012 року - 300 дол. США, що підтверджується розписками позивача, які містяться на зворотній стороні договору позики.

Також 20 вересня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позичили у ОСОБА_6 50 000 дол. США, які зобов'язалися повернути до 31 грудня 2007 року. Грошові кошти були повернуті частково: 23 жовтня 2010 року - 500 дол. США, 22 вересня 2012 року - 500 дол. США, що підтверджується розписками позивача, які містяться у розписці.

У зв'язку із чим позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість, розмір якої з урахуванням уточнень становить 1 039 045 грн 80 коп., що еквівалентно на день пред'явлення позову 49 000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ, та стягнути з ОСОБА_8 заборгованість у розмірі 407 136 грн, що еквівалентно на день пред'явлення позову 19 200 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання договорів позики від 29 червня 2007 року та від 20 вересня 2007 року неукладеними та визнання боргової розписки від 20 вересня 2007 року недійсною.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 1 039 045 гривень 80 коп. боргу, що еквівалентно 49 000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 407 136 гривень 00 коп. боргу, що еквівалентно 19 200 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 3 654 гривні судового збору в рівних частинах, тобто по 1 827 гривень з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання договорів позики неукладеними та боргової розписки недійсною - відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2016 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договорами позики, солідарне стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 1 039 045 грн 80 коп. боргу, що еквівалентно 49 000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 407 136 грн боргу, що еквівалентно 19 200 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - просить скасувати судове рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не повернули позичені кошти, які отримали від ОСОБА_6, що підтверджується договором позики та борговою розпискою про отримання коштів, не виконали зобов'язань з повернення позичених коштів.

Договори позики були підписані відповідачами та ними не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на безгрошовість спірних договорів, крім того, і боргова розписка від 20 вересня 2007 року, і договір позики від 29 червня 2007 року з урахуванням положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України підтверджують факт позики ОСОБА_7 та ОСОБА_8 грошових коштів у ОСОБА_6

Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання боргової розписки про отримання грошових коштів від 20 вересня 2007 року недійсною, оскільки у позовній заяві відсутні посилання на норми матеріального права, передбачені чинним законодавством для визнання недійсними договорів, які, на думку позивачів, є підставами для визнання розписки про отримання коштів від 20 вересня 2007 року недійсною.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині, апеляційний суд виходив з того, що за відсутності належних та допустимих доказів вчинення відповідачами дій, які свідчать про переривання перебігу позовної давності, висновок суду про задоволення позову про стягнення боргу за договором позики від 29 червня 2007 року та за борговою розпискою про отримання коштів від 20 вересня 2007 року є необґрунтованим.

А відтак суд першої інстанції безпідставно не застосував до позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заборгованості за договором позики від 29 червня 2007 року та за борговою розпискою від 20 вересня 2007 року наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, якими є відмова у задоволенні позову.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 червня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 позичив ОСОБА_8 20 000 доларів США строком на 1 місяць, останній внесок підлягав поверненню не пізніше 02 серпня 2007 року.

20 вересня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позичили у ОСОБА_6 50 000 доларів США, які зобов'язувалися повернути до 31 грудня 2007 року, що підтверджується розпискою відповідачів про отримання коштів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі за первісним позовом повернули позичені гроші лише частково, а саме: 23 жовтня 2010 року ними було повернуто позивачу 500 дол. США та 22 вересня 2012 року - 500 дол. США, що підтверджується розписками позивача, які містяться у розписці.

Відповідачі звернулися до суду із заявою про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Відповідно до висновку експертизи від 03 липня 2015 року № 1937/1968 текст (підпис) розписки від 20 вересня 2007 року, за якою відповідачі: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали від позивача ОСОБА_6 суму позики в розмірі 50 000 дол. США, та договору позики від 29 червня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_6 суму позики в розмірі 20 000 дол. США, придатні для ідентифікації особи.

Рукописні записи, які починаються словами «Росписка…» та закінчуються «…20.09.2007 р. /підпис/ /ОСОБА_8/» в розписці від 20 вересня 2007 року, виконані самим ОСОБА_7.

Рукописні записи «ОСОБА_6 АДРЕСА_1», починаються словами «23.10.2010р. я, ОСОБА_6» закінчуються словами «ОСОБА_6 /підпис/» в розписці від 20 вересня 2007 року, починаються словами з зворотної сторони «…цієї позики по договору. /підпис/ ОСОБА_6» в договорі позики від 29 червня 2007 року (окрім запису в графі «Позичальник» «ОСОБА_8»), виконані однією особою, не ОСОБА_7, не ОСОБА_8, а іншою особою.

Рукописний запис, розташований в графі «Позичальник» в договорі позики від 29 червня 2007 року, виконаний самим ОСОБА_8.

Підпис від імені ОСОБА_7, розташований в нижній частині документа перед записом «ОСОБА_7» в розписці від 20 вересня 2007 року, виконаний самим ОСОБА_7.

Підписи від імені ОСОБА_8, розташовані в нижній частині документа перед записом «ОСОБА_8» в розписці від 20 вересня 2007 року, в графі «Позичальник» перед записом «ОСОБА_8» в договорі позики від 29 червня 2007 року, виконані самим ОСОБА_8 - встановити час виконання штрихів рукописного тексту та підписів в Розписці від 20 вересня 2007 року від імені гр. ОСОБА_7, гр. ОСОБА_8 про позику отриману від 23.10.2010 року від імені гр. ОСОБА_6 про отримання від гр. ОСОБА_7 50 000 дол. США та від 22.09.2012 року від імені гр. ОСОБА_6 про отримані від гр. ОСОБА_7 500 дол. США в договорі позики від 29.06.2007 року від імені гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_6 про позику отриману від гр. ОСОБА_6 в сумі 20 000 дол. США, від 25.06.2010 року від імені гр. ОСОБА_6 про отримання від гр. ОСОБА_8 500 дол. США від 28.08.2012 року від імені гр. ОСОБА_6 про отримання від гр. ОСОБА_8 500 дол. США не видається можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Так, апеляційний суд залишив поза увагою доводи позивача про часткове повернення боргу відповідачами у 2012 році, що ними не було спростовано належними доказами, а суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що перебіг позовної давності був перерваний вчиненням відповідачами вищевказаних дій, а враховуючи, що з позовом ОСОБА_6 звернувся до суду 29 грудня 2014 року, підстав для відмови у задоволенні первісного позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності немає.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2016 року скасувати, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік