У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 14 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Державне казначейство України, про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року, - в с т а н о в и л а: У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі постанови від 24 вересня 1938 року особливої трійки УНКВС по Кам'янець-Подільській області був розстріляний батько його матері - ОСОБА_5 з конфіскацією його майна. Родина потерпілого, зокрема його мати у віці 12 років залишилася без годувальника та освіти. Родина була вигнана з села Кориченці Хмельницької (Кам'янець-Подільської) області, оскільки їх вважали ворогами народу і тому вимушена переїхати до села Лисогірка Хмельницької області, а майно сім'ї відібране. Потерпілий ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_6, яка є його матір'ю - спадкоємця першої черги за законом. Зазначав, що на час арешту ОСОБА_5 його доньці ОСОБА_6 виповнилось 12 років, яка переслідувалась правоохоронними органами та посадовцями, не мала ніяких засобів для існування у зв'язку зі своїм віком. Крім того, ОСОБА_6 вважали як дитину ворога народу, відтак вона не мала змоги вільно спілкуватися з однолітками та отримати належну освіту, повинна була постійно переховуватись від переслідувань. У зв'язку з такими обставинами змінилися відносини з оточуючими особами та склад її життя. У 1951 році вона була змушена через переслідування переїхати до міста Кіровська Луганської області. На його думку, порушення законних прав його матері призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, так і не дізнавшись про те, що її батько ОСОБА_5 був реабілітований 5 квітня 1958 року, оскільки правоохоронні органи не повідомили її та родину про реабілітацію батька. Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 50 млн грн, заподіяну його матері незаконним засудженням її батька ОСОБА_5 та наступним її переслідуванням. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, позовну заяву залишити без розгляду. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), враховуючи, що єдиною підставою позову зазначено успадкування моральної шкоди, отриманої матір'ю позивача від протиправних дій відносно неї, які виразилися у позбавленні життя її батька та наступних негативних наслідків, пов'язаних зі спорідненістю з репресованою особою, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні правові підстави для його задоволення. Нормативне врегулювання відшкодування моральної шкоди законодавчо було закріплено у ЦК УРСР шляхом доповнення ст. 440-1 на підставі Закону № 2188-12 від 6 травня 1993 року. Таким чином, на час позбавлення життя ОСОБА_5 законодавство не передбачало відшкодування моральної шкоди. Що стосується періоду після набрання ст. 440-1 ЦК УРСР законної сили, то суду не надано доказів того, що ОСОБА_7 продовжувала зазнавати моральні страждання від будь-яких державних органів у зв'язку із належністю до члена сім'ї репресованого. Також ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті матері позивача, не передбачав спадкування особистих немайнових прав спадкодавця, до яких відноситься право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_4 про залишення позовної заяви без розгляду, зазначене у прохальній частині касаційної скарги, оскільки таке клопотання може бути подано у суді першої інстанції до судових дебатів відповідно до вимог ч. 8 ст. 193 ЦПК України. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити. Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: В.А. Черненко В.І. Журавель С.П. Штелик
й