У х в а л а

іменем україни

2 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дьоміної О.О., Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, посилаючись на те, що з серпня 2007 року сторони почали проживати разом за адресою: АДРЕСА_1

4 грудня 2012 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу, за рахунок їх спільних заощаджень, придбала 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2

З 17 січня 2013 року позивач зареєстрований з дозволу відповідача в зазначеній квартирі, де й проживає по сьогоднішній день.

Вважав, що під час реєстрації договору купівлі-продажу квартири, не було враховано його право щодо спільної сумісної власності на вказану квартиру, а тому просив суд встановити факт його проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2007 року по 20 серпня 2015 року, визнати об'єктом спільної власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Рішенням Марганецького районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2007 року по 20 серпня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано об'єктом спільної власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року рішення Марганецького районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Не погодившись із вищезазначеним судовим рішенням,

ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на майно.

Критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року № 6-66цс13, від 3 червня 2015 року № 6-38цс15 та від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4.

У своїх поясненнях та запереченнях ОСОБА_5 зазначила, що вказану квартиру вона придбала за свої особисті кошти від продажу у 2012 році належної їй квартири АДРЕСА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу від 13 грудня 2012 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а. с. 35). Крім того, ОСОБА_5 мала постійний заробіток, що підтверджується трудовими договорами (а. с. 37-40) та кошти на банківських рахунках (а. с. 41-43).

Разом з тим, з копій листів, наданих позивачем разом з позовною заявою, вбачається, що останній протягом 2010-2012 років проживав на території Російської Федерації, а тому доводи позивача про ведення спільного господарства чи спільного бюджету з ОСОБА_5 не є безспірними (а. с. 8-14).

Крім того, згідно довідки відділу державної виконавчої служби Марганецького міського управління юстиції від 6 січня 2016 року № 02-53/15 ОСОБА_4 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 27 вересня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року у розмірі 53 505 грн 5 коп. (а. с. 57).

Враховуючи викладене, апеляційний суд відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено факту спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5, ведення спільного господарства з нею або наявності спільного бюджету та придбання за спільні з нею кошти квартири АДРЕСА_6.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.О. Дьоміна

О.М.Ситнік

Ю.Г.Іваненко