АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 661/321/16-ц Головуючий в суді I інстанції: Матвєєва Н.В.
Номер провадження: 22-ц/791/1375/16 Доповідач: Склярська І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі :

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Цуканової І.В.,

Вейтас І.В.,

секретар Пісоцька Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного підприємства «Торі» та ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_4 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Торі» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 від імені якого діяв ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкодипосилаючись на те, що за наказом № 39/ос від 29.08.2014 року ОСОБА_4 було звільнено за власним бажанням. На неодноразові звернення про видачу трудової книжки відповідач відмовляв повернути трудову книжку, мотивуючи наявністю нестачі, яку повинен сплатити позивач. Посилаючись на порушення віповідачем вимог ст. 47 КЗпП, неможливість працевлаштуватися протягом 11 місяців через відсутність трудової книжки, неможливість повноцінно утримувати сім'ю, що завдало позивачу моральних страждань, просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з ПП «Торі» матеріальну шкоду, середній заробіток за час вимушеного прогулу, в розмірі 13 398 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 22 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Приватне підприємство «Торі», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду виключивши з мотивувальної частини посилання на доведеність факту порушення трудових прав ОСОБА_4 з боку ПП «Торі». У задоволенні позову ОСОБА_4 до приватного підприємства «Торі» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок затримки у видачі трудової книжки після звільнення - відмовити за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, діючи від імені, ОСОБА_4, вважаючи рішення суду незаконним, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не враховано досудове намагання врегулювання спору та відсутності обмеження будь-яким строком для звернення з вимогою про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розглядові справи за їх відсутності.

Письмові заперечення на апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши доповідача, представника підприємства, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених трудових прав, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України.

Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що наказом № 39/ос від 29 серпня 2014 року ОСОБА_4 звільнено з посади експедитора за власним бажанням на підставі ст. 38 КзпП України відповідно до його заяви від 18.08.2014 року.

Відповідно до рекомендованого повідомлення від 14.08.2015 року позивач отримав трудову книжку 14.08.2015 року.

З матеріалів справи вбачається і в судовому засіданні доведено, що в день звільнення ОСОБА_4 не була видана трудова книжка.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Отже, законом встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику у день звільнення належно оформлену трудову книжку; за невиконання цього обов'язку настає відповідальність, передачена ст. 235 КЗпП України.

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, пов'язаних із захистом трудових прав, саме роботодавець повинен довести відсутність порушення трудових прав позивача.

Якщо працівник в день звільнення був відсутній на роботі, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, (далі - Інструкція).

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок передбачено (допускається) лише можливість такого пересилання поштою за письмовою згодою працівника, а не встановлений законом обов'язок, як це передбачено ст. 47 КЗпП України щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу видати у день звільнення працівникові належно оформлену трудову книжку.

Суд першої інстанції встановивши обставини та дослідивши докази дійшов правильного висновку про порушення відповідачем ст.47 КЗпП України, вимог Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюстом та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58 щодо часу видачі трудової книжки, а тому доводи апеляційної скарги відповідача щодо затримки видачі трудової книжки з вини ОСОБА_4колегія суддів до уваги не приймає.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи представника підприємства про відсутність на підприємстві адреси місця проживання позивача, оскільки прийом на роботу здійснюється за заявою працівника в якій зазначається місце його проживання, в наступному на працівника заповнюється та ведеться картка форми Т-2, в якій також зазначається адреса його місця проживання.

Положення статті 233 КЗпП України визначають часові межі, упродовж яких працівник може звернутися до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до ч. 1 наведеної норми, у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Оскільки невидача трудової книжки працівникові є триваючим порушенням, початком перебігу тримісячного строку для звернення до суду з позовом про видачу трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час затримки її видачі, слід вважати дату фактичної видачі трудової книжки, або день, коли працівник відмовився від її отримання.

ОСОБА_4 отримав трудову книжку 14 серпня 2015 року, а до суду звернувся 02 лютого 2016 року, тобто після спливу трьохмісячного строку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом порушених трудових прав.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача щодо відсутності обмеження будь-яким строком за вимогами про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (внаслідок невидачі трудової книжки), виходячи з такого.

Так, за висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Проте у даній справі відповідач не порушив законодавство про оплату праці, а встановлено порушення ч.5 ст. 235 КзпПУ щодо затримання видачі трудової книжки, що тягне за собою відповідальність у розмірі середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як роз'яснено в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності (ст.233 КЗпП) і оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, у задоволенні яких відмовлено, то позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, а отже суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди за пропуском строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом свого права та не надав належних доказів поважності причин пропуску вказаного строку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Приватного підприємства «Торі» та ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: І.В. Цуканова

І.В. Вейтас