Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5010/16-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 20 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Талько О.Б.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Житомирської міської ради про визнання договорів недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою №59 від 04.02.1955 року, укладений між Житловим управлінням виконавчого комітету Житомирської міської ради депутатів трудящих та ОСОБА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12.01.1962 року, укладений між ОСОБА_5., що діяв в інтересах ОСОБА_2, та ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27.12.1972 року, укладений між ОСОБА_6, що діяв в інтересах ОСОБА_3, та ОСОБА_4. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 і його право власності не визнається відповідачем ОСОБА_4 Оскаржувані договори купівлі-продажу є недійсними, оскільки не були виконані їх умови та вимоги закону, чинного на момент їх укладення.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 серпня 2016 року позов залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що оспорювані договори були вчинені за згодою сторін лише для вигляду і без наміру викликати юридичні наслідки та не зареєстровані в належному комунальному відділі, а тому просить суд визнати їх недійсними.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04.02.1955 року на підставі рішення виконкому міськради №54 від 18.01.1955 року «Про відвід земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку» між Жилуправлінням виконкому Житомирської міської ради депутатів трудящих та ОСОБА_2 був укладений договір №59 на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою /а.с.19-20/. Договір посвідчено Житомирською нотаріальною конторою 26.03.1955 року по реєстру №1-3055. За цим договором Жилуправління відвело ОСОБА_2 земельну ділянку площею 600 кв. м. для будівництва житлового будинку по вул. Санаторній, 45-а.

Рішенням виконкому виконкому Житомирської міськради депутатів трудящих №93 від 21 січня 1958 року змінено нумерацію будинків по вул. Санаторній та нумерацію будинку №45-а змінено на 27-а /а.с.88/.

12.01.1962 року ОСОБА_5, що діяв по довіреності від ОСОБА_2, проживаючого в АДРЕСА_2 продав, а ОСОБА_7 купив незакінчене будівництвом домоволодіння готовністю 4% в АДРЕСА_2, про що сторони уклали договір посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №3-53 /а.с.21-22/. За умовами цього договору всі права та обов'язки за договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для житлового будівництва від 04.02.1955р., який є невід'ємною частиною договору, переходять до покупця ОСОБА_3 /а.с.21/.

Рішенням виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих №441 від 25.06.1971 року дозволено ОСОБА_6, що діяв від імені ОСОБА_3 по довіреності продати незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 через нотаріальну контору та зобов'язано останнього після побудови будинку «времянку» переобладнати в сарай /а.с.78/.

27.12.1972 року ОСОБА_3, від імені якого по довіреності діяв ОСОБА_6, продав, а ОСОБА_4 купив незакінчений будівництвом жилий будинок готовністю 8% в АДРЕСА_2-а, про що сторони уклали нотаріально посвідчений договір та зареєстрований в реєстрі за №3-4408 /а.с.23-24/. За умовами вказаного договору всі права та обов'язки за договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки та житлового будівництва від 04.02.1955р., який є його невід'ємною частиною, переходять до покупця ОСОБА_4./а.с.23/.

Рішенням виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих від 19 вересня 1974 року АДРЕСА_2 перейменовано на АДРЕСА_2 /а.с.84/.

Згідно рішення виконкому Житомирської міськради від 11.01.1996р. будинку по АДРЕСА_2 була надана нова адреса: АДРЕСА_2 /а.с.136/.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції на підставі положень ст.ст. 13-15 Земельного кодексу Української РСР (ЗК УРСР) від 8 липня 1970 року дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 придбав у власність незакінчений будівництвом жилий будинок та в користування земельну ділянку та сплачував необхідні комунальні платежі та податки.

Водночас рішенням Житомирської міської ради №220 від 24.10.2011 року на підставі проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_8 надано у власність земельну ділянку площею 0,0671 га за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та на підставі цього рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 /а.с. 14-15/.

17.12.2011 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_1 купив земельну ділянку площею 0,067 га в м. Житомирі по проїзду 4-му Богунському, 3/а.с.11-13/.

19.09.2012 року ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 /а.с. 7-10/.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 09.10.2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 року, визнано нечинним рішення Житомирської міської ради від 24.10.2011 року №220 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,0671 га за адресою: м. Житомир, АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання договорів недійсними ОСОБА_1 посилався на те, що договори є недійсними, як в сукупності, починаючи з первісного, так і окремо кожний, оскільки не були виконані вимоги договорів, а також не були виконані приписи законодавства, чинного на момент укладення вказаних договорів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано керувався положеннями законодавства, яке діяло на момент укладення договорів, а саме Цивільним Кодексом 1922 року ( який був чинним на момент укладення договорів №59 від 04.02.1955 року та від 12.01.1962 року) та Цивільним Кодексом 1963 року (який був чинним на момент укладення договору від 27.12.1972 року), а також Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ) і прийнятою відповідно до цього Указу (від 26.08.1948 року) постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали питання набуття права власності та умови та правові наслідки будівництва.

Відповідно до ст. 28 ЦК УРСР /1922 року/ правочин, учинений у письмовій формі, повинен бути підписаний особою, від якої він походить, або представником цієї особи.

Згідно зі ст.29 ЦК УРСР /1922 року/ недодержання форми, що вимагається законом, веде до недійсності правочину лише в тому випадку, коли такий наслідок недодержання форми прямо в законі зазначений.

Відповідно до ст.34 ЦК УРСР /1922 року/, правочин є недійсний, коли він учинений за згодою сторін лише для вигляду і без наміру викликати юридичні наслідки.

Положеннями ст. 72 ЦК УРСР /1922 року/ передбачено, що договір про право забудови, під страхом недійсності його, повинен бути укладений у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 73 ЦК УРСР /1922 року/ у договорі про право забудови обов'язково вказується: а) найменування домовляючихся сторін, б) строк дії договору, в) точне визначення наданої під забудову ділянки, г) розмір у золотих карбованцях та строки внесення орендної плати, д) характер та розмір споруд, які забудовники зобов'язуються побудувати, е) строк початку будівництва, ж) строк завершення будівництва, з) умови підтримання споруд у справному стані, и) умови страхування споруд та відновлення їх у випадку загибелі, к) неустойки на випадок прострочення та інших порушень договору забудовником.

Згідно ст.79 ЦК УРСР /1922 року /право забудови може бути відчужене або обтяжене заставою. Договори про відчуження та заставу права забудови, під страхом недійсності їх, повинні бути вчинені у нотаріальному порядку з наступною реєстрацією в належному комунальному відділі.

Суд першої інстанції, повно та всебічно проаналізувавши всі обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів №59 від 04.02.1955 року та від 12.01.1962 року, оскільки вони укладені в нотаріальному порядку, як того вимагала ст. 72 ЦК УРСР /1922 року/.

Договір про право забудови №59 від 04.02.1955 року відповідав положенням ст.73 ЦК УРСР /1922 року/.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір від 12.01.1962 року не підписаний сторонами не відповідає дійсності, оскільки вказаний договір містить підписи, які проставлені у вигляді повного прізвища, імені та по-батькові як покупця так і продавця, а не скорочені його варіанти. Проте зазначена обставина не свідчить про те, що договір не підписано сторонами. Окрім того, нотаріус вказав, що договір сторони підписали власноручно у його присутності /а.с. 22/.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведення позивачем відсутності реєстрації договору на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 04.02.1955 року та договору від 12.01.1962 року у відповідному комунальному закладі. Лист КП «Житомирське Обласне МБТІ» від 20.09.2016 року про відсутність інвентаризаційних справ на об'єкти нерухомого майна за адресами м. Житомир, вул. Санаторна,45-а, Санаторна,27, та вул. Санаторна,27-а не спростовує цих обставин. Відсутність даних про реєстрацію зазначених правочинів не свідчить про їх недійсність.

У вказаних договорах відсутні посилання на їх недійсність через незакінчення будівництва будинку. Такої підстави недійсності правочину також не передбачав чинний на час їх укладення ЦК УРСР 1922 року.

Також є недоведеними доводи в апеляційній скарзі про те, що зазначені правочини учинені за згодою сторін лише для вигляду і без наміру викликати юридичні наслідки.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що договір від 12.01.1962 року також є недійсним ще й тому, що з його змісту неможливо зрозуміти за якою саме адресою відчужене домоволодіння - АДРЕСА_2, АДРЕСА_2 є безпідставними, оскільки в договорі зазначено адресу продавця ОСОБА_2 АДРЕСА_2 ОСОБА_3 купив незакінчене будівництвом домоволодіння по АДРЕСА_2, та саме за цієї адресою продав незакінчений будівництвом жилий будинок ОСОБА_10, що підтверджується договором від 27.12.1972 року /а.с.23/.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР /1963 року/ недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.58 ЦК УРСР /1963 року/ недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір купівлі - продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 27.12.1972 року також укладений без наміру створити юридичні наслідки є безпідставними, оскільки не доведені в контексті положень ст.ст.57,58 ЦПК України.

Згідно ст.227 ЦК УРСР /1963 року/, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є безпідставним посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на відсутність реєстрації договору про відчуження незакінченого будівництвом жилого будинку від 27.12.1972 року в органах БТІ, як на підставу для визнання його недійсним, оскільки згідно вказаного договору він повинен бути поданий для реєстрації до Житомирського бюро технічної інвентаризації в шестимісячний строк з дня закінчення його будівництва /а.с.24/.

Суд також правильно зазначив, що відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року, реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів підлягає лише договір купівлі-продажу жилого будинку, а в даному випадку відбулося відчуження незакінченого будівництвом жилого будинку.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно зясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді