Справа № 463/5955/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/4016/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» Маги В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулась в суд з вказаним позовом та просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №001369, який було укладено 12 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_5.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що такий договір укладений з порушенням норм матеріального права, зокрема положень сімейного законодавства щодо обов`язковості згоди другого з подружжя при укладенні договору, що виходить за межі дрібного побутового. Зазначила, що предметом укладеного між відповідачами договору лізингу було придбання в інтересах сім`ї трактора. Проте, такий товар придбавався її чоловіком не в інтересах їх сім`ї, а в інтересах дочки ОСОБА_6 для здійснення нею та її сім`єю сільськогосподарської діяльності. Крім цього, за умовами зазначеного договору ОСОБА_5 було сплачено адміністративний платіж в розмірі 30 000 грн., що являлися їхнім спільним майном подружжя, яке вони набули за довгі роки спільної діяльності, і щодо розпорядження якими вона своєї згоди не давала. Також вважає, що сплачена чоловіком сума за договором є цінним майном, що в сукупності з взятими ним зобов`язаннями за умовами договору вносити подальші платежі, свідчить про факт укладення відповідачем договору, що виходить за межі дрібного побутового, а відтак необхідна була її згода на укладення такого договору. Однак, про його укладення вона дізналася від чоловіка лише після його повернення з м. Тернопіль, де такий договір укладався, на даний час вказаний договір порушує її майнові інтереси, оскільки її сім`я змушена нести витрати, на які вона своєї згоди не давала, майно за умовами договору придбане не в інтересах їх сім`ї, а дочки, а тому просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 28 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог.

З даним рішенням не погодилася позивач ОСОБА_4 Вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права. Вказує, що згоди на укладення оспорюваного договору фінансового лізингу не надавала, та зазначає, що правочин виходить за межі дрібного побутового і вчинений без її згоди. Посилається на норми Сімейного кодексу України, який поширюється на всі відносини подружжя, звертає увагу на ч.3 ст.65 СК України, де зазначено, що для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Оскільки законодавством не передбачено визначення «цінного мана», вважає, що майно вартістю 300 000 грн. є цінним. Не погоджується з твердженням суду І інстанції про те, що при укладенні договору лізингу відсутнє майно, яким розпорядився другий з подружжя, а грошові кошти не відносяться до предмету оспорюваного договору. Вказує на норми цивільного законодавства, відповідно до якого гроші, якими розпорядився відповідач-2 і які слід буде оплачувати відповідно до договору фінансового лізингу є майном, а тому є спільною власністю подружжя, що суперечить висновкам суду. На думку апелянта, незважаючи на те, що цивільно-правове регулювання договору фінансового лізингу не містить згадки про надання згоди другого з подружжя, це не означає можливість відступлення від сімейно-правового регулювання відносин подружжя і правового режиму спільного майна подружжя.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року та прийняти нове, яким задовольнити позов та визнати недійсним договір №001369 фінансового лізингу, укладений 12.11.2015р. між ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_5 (а.с.53-54).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на скаргу представника відповідача Маги В.О., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.11.2015 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_5 було укладено договір фінансового лізингу №001369 (а.с.6-11, 13).

Відповідно до умов даного договору відповідач ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб "Донг фенг 404 каб", узгодженою вартістю 12244,90 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до гривні на фактичну дату укладення договору становило 300 000,00 грн., та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. При цьому, п.1.6 договору визначено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

12 листопада 2015 року на виконання зазначеного договору відповідач ОСОБА_5 сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 30 тис. грн., що підтверджується квитанцією № (а.с.14).

Таким чином сторони договірних правовідносин, ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_5, досягли згоди з істотних умов договору та не оспорюють укладений ними договір, вчинивши певні дії щодо реалізації мети укладення цього договору.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України,ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб. Поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач ОСОБА_4, вважаючи себе заінтересованою особою до оспорюваного договру, вважає, що таким порушено її майнові права, на частку в спільному майні подружжя, заявила вимоги про визнання недійсним зазначеного договору, виходячи з порушення, на її думку, на момент укладення договору правових положень ст. 65 СК України. Стверджує, що спірний договір не належить до дрібного побутового правочину, а тому потребував письмової згоди другого з подружжя, якої вона, як дружина ОСОБА_5 не надавала. Крім цього, використання придбаного майна за умовами договору фінансового лізингу не передбачалося в інтересах сім`ї, а придбавалося для користування повнолітньою дочкою та її сім`єю.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішив даний спір з огляду на доводи та правові підстави, зазначені позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення ОСОБА_5 спірного договору фінансового лізингу, він перебував із позивачем ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с.40).

У відповідності до положень ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з цим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

У відповідності до положень п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналізуючи зазначені норми закону у їх взаємозв'язку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися усіма судами України.

Окрім того, твердження позивача спростовуються змістом самого договору фінансового лізингу, відповідно до п.17.2 якого, якщо Лізингоодержувач одружений, то цим він заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення Договору.

А відповідно до п.17.3. цього ж договору сторони узгодили, що підписанням договору та додатків до нього Лізингоодержувач, який одружений, визнає, що Договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі Договору, буде використовуватися на потреби сім'ї.

Тобто, як одну із істотних умов договору сторони узгодили обов'язковість використання транспортного засобу в інтересах сім'ї.

Таким чином, окрім сформульованої в ч.2 ст.65 СК України правової презумпції згоди другого з подружжя при укладенні одним із подружжя договору щодо спільного майна, оспорюваний договір фінансового лізингу містить фактичне підтвердження такої згоди, що усвідомлюється кожною із сторін договору.

Окрім того, спірний договір не є угодою щодо розпорядження майном подружжя, а є угодою, яка на момент її укладення за своєю природою носить ознаки договору найму(оренди), оскільки зобов'язання набути у власність предмета лізингу, згідно п.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" несе лізингодавець, а лізингоутримувач, при умові виконання договору, отримує предмет договору лише у володіння та користування без права розпорядження.

Крім цього, відповідно до положень ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст.806 ЦК України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є договором оренди, за яким лізингодавець передає лізингоодержувачеві у користування майно на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Тобто при укладанні договору лізингу відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата предмета лізингу, грошові кошти не є предметом договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування предметом лізингу, що не потребує письмової згоди іншого з подружжя.

Таким чином, вирішуючи спір в межах, визначених ч.1 ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_4 та погоджується з такими.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.