РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2016 року, Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Недяк Д.І.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсними договорів іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_2 з вищевказаним позовом. Зазначив, що при укладанні договорів іпотеки не була отримана згода органу опіки та піклування, при тому, що право користування іпотечним майном мали неповнолітні діти. У звязку з цим, з метою захисту прав дітей, просив визнати договори іпотеки недійсними.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив задовольнити. Пояснив, що на час укладанні іпотечних договорів право користування предметом іпотеки мали неповнолітні діти, а відсутність дозволу органа опіки та піклування на їх укладення, відповідно до закону, є підставою для визнання їх недійсними. Договорами іпотеки порушено права дітей.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову не заперечувала, просила його задовольнити. Зазначила, що договори іпотеки укладено усупереч законодавству.

Представник відповідача «УкрСиббанк» до суду не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Подав письмові пояснення та заяву про розгляд справи без участі відповідача. Зазначив, що договори іпотеки укладені відповідачем, яка повідомила , що права її дітей порушені не будуть , вони проживають у іншому житловому приміщенні. Зазначене застереження також міститься в одному з оспорюваних договорів, договори укладено за згодою чоловіка іпотекодавця - позивача у справі, який є боржником за кредитами, в забезпечення яких укладено ці іпотечні договори. Просив також застосувати позовну давність.

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні заперечила проти позову просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що іпотекодацець при укладанні вказаних договорів діяла недобросовісно, повідомила банк, що діти користуються іншим житлом, оспорювані договори не порушують права дітей.

Представник третьої особи у справі органу опіки та піклування Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області у судове засідання не зявилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, просила відмовити в позові, оскільки орган опіки та піклування не надавав згоду на укладення угод щодо нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Судом установлено, що 26 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого ОСОБА_2 надано кредитні кошти у формі поновлювальної лінії в іноземній валюті в сумі 80 000 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 404 000 грн., із остаточним поверенням кредиту не пізніше 26 липня 2014 року зі сплатою 13,50% річних.

28 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого останньому надано кредитні кошти у формі поновлювальної лінії в іноземній валюті в сумі 62 000 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 313 100 грн., із остаточним поверненням кредиту не пізніше 26 грудня 2014 року зі сплатою 13,90% річних.

26 липня 2007 року та 28 грудня 2007 року між банком (Кредитор) та ОСОБА_5 (Поручитель) укладено договори поруки. Відповідно до п.1.1 цих договорів Поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати на невиконання ОСОБА_2 (Боржником) усіх його зобов'язань, які виникли із кредитних договорів: від 26 липня 2007 року №0 та від 28 грудня 2007 року №0.

З метою забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань позивача ОСОБА_2 за кредитними договорами від 26 липня 2007 року №0, від 28 грудня 2007 року №0, між банком та відповідачем ОСОБА_4 укладено договори іпотеки від 26 липня 2007 року та від 28 грудня 2007 року на передачу в іпотеку іпотекодержателю нерухомого майна, а саме будинку з господарськими будівлями загальної площею 179,7 кв.м., житловою площею 110,6 кв.м. та земельної ділянки площею 627,00 кв.м., кадастровий номер :07:002:0460, у пров. Арсенальному, 48 в м. Кременчуці Полтавської області. Будинок та земельна ділянка є власністю ОСОБА_4, (Іпотекодавець) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу ОСОБА_6, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.05.2007 та Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Автозаводською районною радою у м. Кременчуці 24 квітня 2007 року.

Судом установлено, що дозвіл на укладення вказаних договорів іпотеки органом опіки та піклування не видавався.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_4 26 липня 2007 року та 28 грудня 2007 року надала банку заяви, у яких підтвердила, що станом на дату їх подачі, осіб, в тому числі дітей, які мають право користування належним їй будинком у пров. Арсенальному, 48 в м. Кременчуці не має. В заявах вказала, що її діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, користуються іншим житлом квартирою за адресою: АДРЕСА_1, в якій вони зареєстровані та проживають. Угоди стосовно іпотеки житлового будинку за адресою: м. Кременчук, пров. Арсенальний, 48, не порушують права та інтереси її дітей.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 27.02.2012 у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними вищевказаних договорів іпотеки, яке набрало законної сили, установлено, що до вказаних заяв ОСОБА_4 додала довідки (виписку із будинкової книги про склад сім'ї та місце реєстрації) у яких зазначено, що за адресою іпотечного майна з 05 листопада 2002 року зареєстрована одна ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. ЇЇ діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані у вказаному будинку 13 жовтня 2009 року.

Водночас, із наявних в матеріалах справи довідок КГ ЖЕП «Автозаводське» від 23.07.2007, довідок Автозаводського районного відділу у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області від 11.09.2015 убачається, що місце проживання дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 було зареєстровано в іпотечному будинку з 05.11.2002, а ОСОБА_9 за місцем реєстрації батька (позивача) за іншою адресою у АДРЕСА_2.

Згідно з ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно житлових приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сімї власника житла на користування житловим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-3005цс15, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Вирішуючи даний спір щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суд, ураховуючи встановлені рішенням апеляційного суду, яке набрало законної сили, обставини та суперечливі їм докази (довідки КГ ЖЕП, УДМС про наявність на той час зареєстрованих дітей на житловій площі, переданій в іпотеку), до яких суд ставиться критично, приходить до висновку, що малолітні діти ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на час укладення оспорюваних правочинів, у всякому разі мали та на цей час мають право користування іпотечним житловим приміщенням відповідно до закону (ст. 405 ЦК України), оскільки їх мати є власником, зареєстрована з 2002 року та проживає з дітьми в іпотечному будинку.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Суд ураховує, що іпотекодавець не визнавала право проживання дітей в житловому будинку, який передано в іпотеку, та вказала на їх проживання та реєстрацію зовсім у іншому житловому приміщенні (квартирі), про що повідомила іпотекодержателя. Позивач також надав згоду на укладення договорів іпотеки, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. Судом установлено, що позивач (батько ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9І.) має право користування зовсім іншим житловим приміщенням (квартирою).

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Підставою позовних вимог про визнання договорів іпотеки недійсними позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів, проте не послався на факти порушення майнових прав дітей внаслідок укладення таких договорів.

За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсними іпотечних договорів, укладених ОСОБА_4, оскільки їх укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користування житлом.

Ураховуючи викладене, керуючись ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 405, 526, 575 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 9 Закону України «Про іпотеку», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 10, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка