Справа № 640/6130/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2016 року м. Харків Київський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого - судді Якуші Н.В.

при секретарі Пічугіної А.Г.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про стягнення матеріального збитку, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із уточненою в процесі розгляду позовною заявою до відповідача із вимогою про стягнення на його користь матеріальний збиток від сплачених комунальних платежів за період його вимушеного не проживання в належній йому частці квартири за адресою: м. Харків, про. Мистецтв, 7/9, кв. 114 за період з 01 серпня 2015 року до 01 вересня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначав, що йому та відповідачу на праві власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (колишня Червонопрапорна) у м. Харкові.

Вказував, що між ним та відповідачем фактично склався порядок користування спірною квартирою, проте після 21 липня 2015 року відповідач перешкоджав йому в користуванні належною часткою квартири, факт чого було встановлено в рішенні суду.

Вважав, що оскільки він був позбавлений можливістю користуватися квартирою, але мав обовязок зі сплати комунальних платежів, то відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України неправомірними діями відповідача йому були завдані матеріальні збитки.

У звязку з чим просив суд стягнути з відповідача матеріальний збиток від сплачених комунальних платежів за період з 01 серпня 2015 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 5041,88, витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., витрати на правову допомогу в сумі 600 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, який діє на підставі угоди про ведення цивільної справи №1/6/16 від 09.06.2016 року, уточнені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Підтвердили, що дійсно з 01.01.2015 року було відкрито додатковий особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 (колишня Червонопрапорна) у м. Харкові на імя ОСОБА_1 та те, що до КП «Жилкомсервіс» та КП «ХТМ» із заявою про перерахунок комунальних платежів за період не проживання позивача у належній йому частці квартири, не звертались.

Відповідач ОСОБА_3 та його представники в судове засідання не зявились, були повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення слухання справи не надали, в попередніх судових засіданнях проти позову заперечували, вважали вимоги позивача безпідставними, оскільки позивач виконував свій обовязок по сплаті за комунальні послуги, а користувався він спірною квартирою чи ні, не є важливим. Зазначали, що в разі неможливості користуватися своїм майном позивач мав право звернутися до комунальних підприємств із проханням зробити перерахунок платежів.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Так у ході судового розгляду було встановлено, що позивач та відповідач є власниками квартири АДРЕСА_2, що підтверджується копіями договорів дарування частки квартири (а.с.5-13), копією технічного паспорту на спірну квартиру.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що з 01.01.2015 року було відкрито додатковий особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 (колишня Червонопрапорна) у м. Харкові на імя ОСОБА_1 (а.с.45).

Крім того, судом досліджено рішення Київського районного суду м. Харкова від 11.04.2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29.06.2016 року, з яких вбачається, що дійсно ОСОБА_3 чинив ОСОБА_1 перешкоди в здійсненні ним його права володіння, користування та розпорядження належною йому на праві приватної власності часткою у спірній квартирі з липня 2015 року (а.с.54-61) та 11.08.2016 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення суду в частині усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні 1/2 частиною квартири шляхом вселення у вказане приміщення.

Вказане вище свідчить про те, що з липня 2015 року до 11.08.2016 року ОСОБА_1 не міг самостійно користуватися своєю часткою майна.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач долучив до матеріалів справи копії квитанцій про сплату ним за своїм особовим рахунком платежів за квартирну плату та опалення за період з липня 2015 року по серпень 2016 року на загальну суму 5041,88 грн.

На запит суду, КП «Жилкомсервс» та КП «Харківські теплові мережі» надали відомості про нараховані та сплачені платежі за особовим рахунком №106351446, відкритого на імя ОСОБА_1, з яких вбачається, що за житлово-комунальні послуги за період з 01.07.2015 року п 01.09.2016 року позивачу було нараховано 554 грн. 24 коп. , сплачено 675 грн. 88 коп. (переплата складає 121,64 грн.); за теплопостачання нараховано 2599,72 грн., сплачено 4366 грн. (переплата складає 1766,28 грн.).

Отже, судом встановлено, що порівнюючи суми предявлених вимог та суми реально нарахованих до сплати платежів є різними, і їх різниця становить 1887,92 грн..

Крім того, аналізуючи вимоги позивача, суд приходить до наступного висновку.

Дійсно, за змістом ч. 1 ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Як слідує зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дана стаття встановлює презумпцію обов'язку власника, в т.ч. співвласника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню (експлуатації) своєї власності може створювати шкоду для інших осіб.

Договором або законом обов'язок з утримання майна власника може бути покладено на іншу особу. Таким чином, законом або договором тягар по утриманню може бути тимчасово перекладений на інших сторін, але з покладенням на власника обов'язку відшкодувати їм понесені витрати.

Судом не встановлено наявність інших договірних обов'язків співвласників по утриманню майна - даної квартири, а тому суд приходить до висновку про існування спільного зобов'язання щодо утримання нерухомого майна відносно кожного співвласника відповідно до відкритих на їх імя особистих рахунків.

Стаття 360 ЦК України зобов'язує співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Із змісту ст. 360 ЦК України вбачається що, якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. При цьому вказана стаття має на увазі витрати, об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Згідно ст.ст.20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - розмір плати за житлово-комунальні послуги, за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій розраховується і встановлюється виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому утримання будинків і прибудинкових територій полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (стаття 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги»).

Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання встановлено Законом України «Про теплопостачання» та також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо).

Таким чином, витрати на утримання будинку та прибудинкової території, аналогічно як і витрати на опалення житла є об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до статті 360 ЦК визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності або нарахованих платежів на його особистий рахунок.

Судом встановлено, що позивач сплачував платежі за своїм особистим рахунком, тобто виконував свій обовязок, який передбачений Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 22 ЦК України вбачається, що внаслідок порушення цивільного права особи, вона має право на відшкодування як реальних збитків, тобто втрат, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, так і упущеної вигоди, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач на свою користь просить стягнути витрати, які він поніс на утримання належного йому майна, витрати, повязані з утримання будинку та прибудинковою територією квартирна плата та плата за теплопостачання.

Згідно зі ст. 323 ЦК України тягар утримання майна покладено на його власника, який зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено в судовому засіданні, і не заперечувалось позивачем, останній добровільно звернувся до КП «Жилкомсервіс» із заявою про розподіл особового рахунку і почав вносити відповідні платежі. При цьому в квартирі не проживав, відповідач до нього з вимогою розподілити особовий рахунок не звертався і до того часу самостійно сплачував комунальні платежі.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, в порушення наведених норм, позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження встановлення того, що відповідачем були вчинені протиправні дії та які саме, що призвели до того, що позивач вимушений був нести витрати на утримання належного майна, як і не надано докази наявності вини у діях відповідача та причинного звязку між діями відповідача та негативними для позивачами наслідками. Позивач з власної ініціативи здійснював витрати, повязані з утриманням нерухомого майна, що є його обовязком, вони не можуть розцінюватись як завдана матеріальна шкода, оскільки не відповідають змісту поняття "матеріальні збитки" в розумінні статей 22, 1166 ЦК України.

З інших підстав вимоги про відшкодування шкоди, завдані відповідачем через не користування ним своїм житлом, позивач не заявляв.

Отже, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі ст.. 88 ЦПК України відшкодування сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу позивачу за рахунок відповідача не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про стягнення матеріального збитку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 вересня 2016 року

Суддя Н.В. Якуша