Справа №463/6575/14-ц
Провадження №2/463/86/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Личаківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 (в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5) до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи Орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору іпотеки,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «УкрСиббанк», який у встановленому законом порядку уточнила заявою від 19.05.2015р. та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки від 09.11.2006р., укладений між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7, посвідчений ПН ЛМНО ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 3522 в частині укладення такого договору на 1/2 частини квартири за адресою м. Львів, вул. Козланюка, 6/4, яка належить їй, ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2011р.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з лютого 2004р. без реєстрації шлюбу почала спільно проживати разом з ОСОБА_7 за адресою м. Львів, вул. Козланюка, 7/4. Власником квартири була мати ОСОБА_7 ОСОБА_8, яка проживала разом з ними. 30.12.2004р. у них народилась донька ОСОБА_5, яка була зареєстрованою та проживала разом з ними за вказаною вище адресою. Оскільки квартира, де всі вони проживали була двохкімнатною, для повноцінного розвитку дитини вирішили придбати квартиру більшої площі. 09.11.2006р. ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу відчужила належну їй квартиру за адресою м. Львів, вул. Козланюка, 7/4. Продаж вчинено за 85 000 доларів США. Зазначені кошти від продажу квартири ОСОБА_8 передала ОСОБА_7 в якості весільного подарунку. Повноваження на отримання коштів ОСОБА_7 отримав на підставі нотаріально засвідченої довіреності. Цього ж дня була придбана квартира за адресою м. Львів. вул. Козланюка, 6/4, право власності на яку зареєстровано лише за ОСОБА_7 Оскільки така квартира придбавалась за спільні, подаровані кошти, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2011р., яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено факт її спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 з лютого 2004р. та визнано за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Однак, всупереч тому, що квартира є спільною сумісною власністю, ОСОБА_7 оформив кредит та передав придбану квартиру в іпотеку за оспорюваним договором. Такий договір ОСОБА_7 укладався самостійно, без попереднього погодження з нею. Як співвласник квартири, вона не давала нотаріально посвідченої згоди на укладення договору іпотеки. Без її згоди ОСОБА_7 міг передати в іпотеку лише належну йому частку у праві власності на квартиру і не мав права передавати всю квартиру. Вказане свідчить про недійсність спірного договору в частині передання в іпотеку її частки у праві власності на квартиру, і тому, в цій частині просить визнати його таким в судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 07.04.2014р. ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. Крім вищенаведеного, додатково зазначила, що спірний договір укладено без обовязкової на його укладення згоди органу опіки та піклування, оскільки у вказаній квартирі проживала малолітня ОСОБА_5, чим порушуються житлові права малолітньої і що є додатковою підставою для визнання договору іпотеки частково недійсним. Тому, позов просить задовольнити.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 01.10.2015р. ОСОБА_2 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила. На момент укладення договору іпотеки позивач з іпотекодавцем не перебували у шлюбі. Власником майна, переданого в іпотеку одноосібно був ОСОБА_7, який не повідомляв банк під час укладення договору про права третіх осіб на майно. Право власності на частку в квартирі у позивача виникло лише після набрання рішення суду законної сили, що було після укладення спірного договору. На момент укладення такого договору позивач не була власником квартири, а відтак, її нотаріально засвідченої згоди на укладення спірного договору не вимагалось. Тому, позов просить залишити без задоволення та додатково звертає увагу, що такий до суду предявлено по спливу загального строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР згідно належної довіреності від 17.06.2015р. ОСОБА_3 в судовому засіданні висловилась про підтримку позовних вимог, оскільки спірний договір укладено без обовязкової на те згоди органу опіки та піклування. Таким чином порушено житлові права малолітньої, що є підставою для визнання оспорюваного договору частково недійсним. Просить позов задовольнити.

Третя особа ПН ЛМНО ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оригінали матеріалів справи № 02-03 договору відчуження квартир та документів на підставі яких вони посвідчувались, оригінали матеріалів справи № 02-06 договору застави майна та документів, на підставі яких вони посвідчувались, що витребувані з Львівського державного нотаріального архіву і копії яких долучено до матеріалів справи, копії матеріалів спадкової справи № 8/2015, заведеної після смерті ОСОБА_7, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 09.11.2006р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, посвідчений за реєстровим № НОМЕР_1 ЛМНО ОСОБА_6, предметом якого є трикімнатна квартира житловою площею 48,2 кв.м., загальною площею 75,7 кв.м., розташована за адресою м. Львів, вул. Козланюка, 6/4 (а.с.7-11).

Згідно п. 1.4 договору іпотеки, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири (а.с.15-17), посвідченого 09.11.2006р. за реєстровим № НОМЕР_2 ЛМНО ОСОБА_6

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2011р. (а.с.19-21). Яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.01.2014р. (а.с.22-24) та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.05.2014р. (а.с.25-27) встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_4 та ОСОБА_9, як подружжя без реєстрації шлюбу з лютого 2004 року та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 як спільне майно подружжя.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18.10.2012р. (а.с.28-30), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.07.2013р. (а.с.31-33) та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.11.2013р. (а.с.34-36) виключено з-під арешту 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, належну на праві власності ОСОБА_4

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.05.2015р. (а.с.156), яке набрало законної сили, ОСОБА_7 визнано померлим з часу набрання рішенням законної сили. Згідно матеріалів спадкової справи, єдиним спадкоємцем померлого є його донька ОСОБА_5, в інтересах якої також предявлено позов.

З положень ст. ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України). Ознакою права спільної власності є множинність суб'єкта та єдність об'єкта (ч. 1 ст. 355 ЦК України).

Субєктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 2 ст. 356 ЦК України).

Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Розпорядження ж обєктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Як ст. 578 ЦК України, так і спеціальна норма ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 205 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Під час розгляду цивільних справ № 6-33цс11 від 19.09.2011р., № 6-44цс11 від 07.11.2011р., № 6-36цс12 від 16.05.2012р., на основі аналізу вищевказаних норм права, Верховний Суд України сформулював правові позиції, згідно з якими розяснив, що як встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю, так і встановлення належності їй майна на праві спільної сумісної власності повязується з набранням законної сили рішенням суду. Проживання однією сімєю без визначення права власності одного з подружжя на частку у квартирі під час укладення договору іпотеки, право власності на яку зареєстровано за іншим з подружжя іпотекодавцем, не вимагає письмової згоди на розпорядження майном від невизначеного співвласника та не є порушенням норм ст. 203 ЦК України.

У даній справі встановлено, що рішення суду, яким за позивачем визнано право власності на 1/2 частки предмета іпотеки набрало законної сили 21.01.2014р. після його перегляду судом апеляційної інстанції, тобто після укладення оспорюваного договору.

Крім того, як вбачається з заяв іпотекодавця ОСОБА_7 (а.с.159, 161), останній під час посвідчення спірного договору підтвердив, що придбаває квартиру особисто, не є одруженим, не перебуває у фактичних шлюбних відносинах та передає квартиру в іпотеку.

Оскільки за висновками ВСУ, які в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України обовязкові для всіх судів, факт приживання однією сімєю без визначення права власності на майно іншого з подружжя не є обставиною, що вимагає дозволу на вчинення правочину іншим з подружжя, суд не вбачає в оспорюваному договорі ознак порушень ст. 203 ЦК України, а відтак, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Формулювання змісту позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним лише в частині передання в іпотеку 1/2 належної позивачу частки квартири висновків суду не спростовує.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла з моменту укладення спірного договору і по даний час не зазнавала змін, однією з умов, за наявності якої майно може бути предметом іпотеки є те, що нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі обєкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Право власності на обєкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення частини внутрішнього обєму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності, підлягають державній реєстрації ст. 182 ЦК України.

Державна реєстрація прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на обєкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

У разі поділу обєкта нерухомого майна або виділу частки з обєкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього обєкта скасовується. На кожний новостворений обєкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких обєктів ч. 2 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частина обєкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину обєкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

У справі яка розглядається сторони не оспорюють, що право власності позивача на 1/2 частки спірної квартири, яке набуто на підставі рішення суду на даний час у встановленому законом порядку не зареєстровано, однак, як випливає із зазначених норм Закону, визначальним є не лише факт реєстрації права власності, а проведення такої реєстрації як на окремий, виділений у натурі обєкт права власності.

Частка у праві власності на предмет іпотеки, яка належить позивачу на момент укладення спірного договору не була виділена. Статусу окремого обєкта нерухомості таке майно не мало, внаслідок чого договір іпотеки поширює свою дію на всю частину нерухомого майна і в частині, яка стосується частки майна, яке після укладення договору іпотеки перестало належати іпотекодавцю, не може бути визнано недійсним.

З такими висновками суду узгоджуються положення ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», теж в редакції, яка після укладення спірного договору не зазнавала змін. За змістом цієї норми, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Тому, навіть після переходу права власності на частку в спільному майні подружня, яким в цілому попередньо забезпечено основне зобовязання, іпотека зберігає свою силу по відношенню до всього майна як єдиного обєкта права власності.

Підстави позову про порушення прав малолітньої ОСОБА_5, на чому наголосила представник позивача в останньому судовому засіданні і які проявились у відсутності згоди органу опіки та піклування під час посвідчення спірного договору судом не досліджуються, оскільки такі обставини були предметом дослідження під час вирішення цивільної справи 2/463/496/16. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.11.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.01.2015р. у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки нікчемним з підстав відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору відмовлено. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.02.2015р. у відкритті касаційного провадження відмовлено, а постановою Верховного Суду України від 30.09.2015р. ухвалу ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.02.2015р., ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30.01.2015р. та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.11.2014р. скасовано лише в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки і виключно в тій частині справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

В процесі розгляду цієї справи під час вирішення зустрічного позову судом встановлено, що на момент посвідчення оспорюваного договору малолітня не була зареєстрована в квартирі, яка є предметом іпотеки, внаслідок чого не вимагалось згоди на укладення спірного договору.

Згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. ст. ст. 10, 60, 61, 88, 169, 209, 212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 316, 317, 319, 355, 356, 358, 572, 575, 578 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 (в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5) до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи Орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки від 09 листопада 2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 3522 в частині укладення такого договору на ? частини квартири за адресою: м. Львів, вул. Козланюка, 6/4 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя Леньо С.І.