Провадження № 2-к/127/9/16
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

про відмову наданні дозволу на

примусове виконання рішення іноземного суду

07 жовтня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді: Гуменюка К.П.,

секретаря Лісної А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за клопотанням Товариства з обмежено ю відповідальністю «Теунсервіс» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Теунсервіс» (далі ТОВ «Теунсервіс»)звернулось до суду із вищезазначеним клопотанням у якому просило суд надати дозвіл на визнання та виконання на території України рішення Арбітражного суду міста Москви Російської Федерації від 04 грудня 2015 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар» (далі ТОВ «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар») на користь ТОВ «Теунсервіс» заборгованості в сумі 8 732 160 рублів 00 коп., та витрати по державному миту в сумі 66 661 рублів 00 коп.

В судовому засіданні представник заявника ТОВ «Теунсервіс» - ОСОБА_1 підтримав клопотання та пояснив, що доказом, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі у судовому процесі, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштових відправлень, якими Арбітражний суд міста Москви Російської Федерації під час розгляду справи повідомляв відповідача про час, дату та місце розгляду справи, про що свідчать матеріали клопотання.

Представник ТОВ «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар» - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання, просила суд у його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов, до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 390 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно із частиною 1 статті 396 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок визнання і приведення у виконання іноземних арбітражних рішень, у тому числі підстави для відмови у такому виконанні, врегульовано Конвенцією про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року (надалі Нью-Йорська Конвенція) від 10 січня 1961 року та Угодою про порядок вирішення спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності (надалі Київська угода), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року.

Зазначені міжнародні угоди є обовязковими для України та Російської Федерації.

Відповідно до статті V (п. b) Нью-Йорської Конвенції, у визнанні та приведенні у виконання іноземного арбітражного рішення може бути відмовлено у випадку, якщо сторона, проти якої винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд, або з інших причин не могла надати своє пояснення.

Аналогічна норма закріплена у статті 9 Київської угоди про Порядок вирішення спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, відповідно до якої підставою для відмови є наявність доказів про те, що інша сторона не була повідомлена про процес.

Судом встановлено, що рішенням Арбітражного суду міста Москви Російської Федерації від 04 грудня 2015 року та ухвали цього ж суду від 18 січня 2016 року про виправлення описки в справі № А40-205905/14 з ТОВ «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар» (21100, Вінницька обл., місто Вінниця, вул. Некрасова, будинок 87) на користь ТОВ «Теунсервіс» (105196, м. Санкт-Петербург, вул. Таллинская, буд. 7, літ. А, приміщення 5-Н) заборгованості в сумі 8 732 160 рублів 00 коп. та витрати по державному миту в сумі 66 661 рублів 00 коп (а.с. 5, 6).

Як вбачається із вказаного рішення суду, що справа, по якій було прийнято дане рішення, була розглянута у відсутність відповідача - ТОВ «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар» у звязку із неявкою представника.

Частиною 3 статті 253 Арбітражного процесуального кодексу Російської Федерації передбачено, що в випадках, якщо іноземні особи, які беруть участь в справі, що розглядається арбітражним судом в Російській Федерації, знаходяться або проживають поза межами РФ, то такі особи повідомляються про судовий розгляд ухвалою арбітражного суду шляхом направлення доручення в установи юстиції або інший компетентний орган іноземної держави.

Відповідно до статті 5 Київської угоди, компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов'язуються надавати взаємну правову допомогу. При цьому взаємне надання правової допомоги включає вручення та пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема, проведення експертизи, заслуховування Сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться один з одним безпосередньо. При виконанні доручення про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, у яких просять допомогу, застосовують законодавство своєї держави.

Згідно з наявними в матеріалах справи витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ТОВ «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар» є юридичною особою, створеною за законодавством України, місцем його знаходження є: м. Вінниця, вул. Некрасова, 87. Дані про наявність у цієї особи філій та представництв на території Російської Федерації відсутні.

Таким чином, відповідно до частини 3 статті 253 Арбітражного процесуального кодексу Російської Федерації та ст. 5 Київської Угоди при вирішенні питання про порядок направлення судових документів іноземній юридичній особі, яка бере участь в справі, слід виходити з того, що ці документи повинні направлятися в порядку судового дорученням в установи юстиції або інші компетентні органи іноземної держави, для вручення цих документів адресату.

Як вбачається із матеріалів справи, що всі процесуальні документи та судові повістки направлялись Арбітражним судом міста Москви Російської Федерації при розгляді справи безпосередньо відповідачу ТОВ «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар», за його юридичною адресою, яка вже зазначалась вище (а.с. 13-18).

Враховуючи те, що позов в Арбітражному суді міста Москви російської Федерації був розглянутий за відсутності представника ТОВ «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар», яке не було повідомлено про розгляд справи у порядку, встановленому статтею 253 Арбітражного процесуального кодексу Російської Федерації, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотанні про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду м. Москви Російської Федерації від 04 грудня 2015 року, слід відмовити.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст.ст. 390-397 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання Товариства з обмежено ю відповідальністю «Теунсервіс» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, відмовти.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_3