Справа № 463/2315/15 Головуючий у 1 інстанції: Леньо В.І.
Провадження № 22-ц/783/2989/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Фейір К.О.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», з участю третіх осіб ОСОБА_8, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Заплотинської Олени Борисівни, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання договору недійсним,-

встановила:

В травні 2015 року позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», з участю третіх осіб ОСОБА_8, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Заплотинської О.Б., Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 26.02.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (тепер ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту. В рахунок забезпечення даного договору укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира по АДРЕСА_1.

Під час укладення договору іпотеки їм не пояснили, що у випадку несплати коштів за кредитним договором квартира, в якій вони проживають, може бути продана. Лише у 2014 році, коли квартира була продана з електронних торгів, зрозуміли серйозність ситуації, почали писати звернення у різні установи.

У лютому 2015 року отримали лист з Личаківської райадміністрації, з якого дізналися, що в період з 01.01.2008 року по 31.12.2014 року цією адміністрацією, як органом опіки та піклування, не розглядалися звернення про надання дозволу на вчинення правочинів щодо вказаної квартири.

Оскільки договір іпотеки від 26.02.2008 року квартири за адресою АДРЕСА_1, в якій були зареєстровані та проживали неповнолітні діти, укладено без дозволу органу опіки та піклування, такий договір є нікчемним, відтак необхідно застосувати наслідки нікчемності правочину.

З врахуванням заяви про зміну предмету позову від 01.10.2015 року просили суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 26.02.2008 року між ОСОБА_10 комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (тепер ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б., предметом якого було нерухоме майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 2-4, 96-97).

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2016 року у позові ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_8, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Заплотинська Олена Борисівна, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 26 лютого 2008 року між ОСОБА_10 комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_5, вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і не відповідає фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що в день укладення договору іпотеки в нотаріуса, її та членів сім»ї запевнили, що для укладення даного договору є усі необхідні документи, в тому числі дозвіл органу опіки та піклування.

Лише у 2013 році під час розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки отримала інформацію, що при укладенні договору іпотеки від 26.02.2008 року не було дозволу органу опіки та піклування.

На початку 2015 року отримала офіційну відповідь про те, що такого дозволу не було.

За таких умов вважає, що строк на звернення до суду не пропустила.

В свою чергу, розпорядження Личаківської РА від 22.11.2006 року, яке долучено до договору іпотеки, надавалося для забезпечення договору про надання споживчого кредиту від 29.11.2006 року, сума кредиту за яким складала 260698,59 грн.

26.02.2008 року укладено нові договори про надання споживчого кредиту на загальну суму 316421,87 грн., саме на забезпечення цих договорів 26.02.2008 року укладено оспорюваний договір іпотеки.

Однак, для укладення даного договору іпотеки не було отримано дозволу органу опіки та піклування, оскільки мова йде про різні по своїй суті договори і про різні суми кредиту.

Звертає увагу на те, що дозвіл від 22.11.2006 року стосувався ОСОБА_6, однак у 2008 році договір іпотеки укладався, в тому числі і з матір»ю неповнолітніх ОСОБА_5, про яку в дозволі не згадується.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2016 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_3 та представника третьої особи ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання судової колегії, оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що укладений у 2008 році кредитний договір і забезпечувальний його іпотечний договір, укладено для погашення заборгованості за попереднім кредитним договором, укладеним між тими самими сторонами, відтак суд не мав підстав вважати, що відсутність у 2008р. дозволу органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору звузило існуючий на той час обсяг майнових прав дитини.

Суд звернув увагу, що по суті, у спосіб рефінансування заборгованості за кредитним договором 2006 року, сторони у 2008 році, шляхом укладення нового кредитного договору, лише продовжили строк існування зобов'язальних правовідносин, виконання яких забезпечили оспорюваним договором, і які б в протилежному випадку закінчились ще у 2008р. шляхом примусового стягнення заборгованості і не виключено, що у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за договором 2006р., дозвіл на укладення якого органом опіки був наданий.

Крім цього, суд прийшов висновку, що позивачі пропустили позовну давність звернення з позовом до суду, при цьому вважав вірними покликання представника відповідача з цього приводу і одночасно, необґрунтоване посилання представника позивача на норми ч. 4 ст. 261 ЦК України про початок строку позовної давності з моменту досягнення неповнолітньою особою повноліття.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.02.2008р. між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_10 комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») укладено кредитний договір №0, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 50000 грн. шляхом зарахування цих коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1, на термін не пізніше 26.02.2015р. із сплатою за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів 15,5% річних, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця - за процентною ставкою, яка підлягає перерахунку відповідно до умов договору (а.с. 129-132).

Крім цього, 26.02.2008р. між сторонами укладено другий кредитний договір №0, відповідно до умов якого ОСОБА_6 надано кредит в сумі 264113 грн. шляхом зарахування цих коштів на поточний рахунок № НОМЕР_2 на термін не пізніше 24.11.2017р. із сплатою за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів 14% річних, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця - за процентною ставкою, яка підлягає перерахунку відповідно до умов договору (а.с. 136-139).

Також, 26.02.2008р. між сторонами укладено третій кредитний договір №0/1, за умовами якого ОСОБА_6 надано кредит в сумі 2308,87 грн., що надається у виді двох траншів на термін не пізніше 24.11.2017р. із сплатою за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів 14,50% річних, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця - за процентною ставкою, яка підлягає перерахунку відповідно до умов договору (а.с. 142-146).

Для забезпечення виконання зобов'язань за цими кредитними договорами, 26.02.2008р. між позивачами та відповідачем укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Личаківського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б. за реєстровим № 435, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 91,2 кв.м., яка належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності виданого 19.09.2006р. ЛРА ЛМР згідно розпорядження № 1507 від 19.09.2006р. (а.с. 126-128, 150).

Згідно довідки з місця проживання № 1172 від 25.02.2008 року, на час укладення договору іпотеки за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 157).

Згідно із статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Судом встановлено, що розпорядженням Личаківської РА ЛМР від 22.11.2006р. № 1954 ОСОБА_6 надано дозвіл укласти договір застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстрований малолітній ОСОБА_11 (а.с. 27).

Разом з тим, згідно із п. 1.4 оспорюваного договору іпотеки, на момент його укладення предмет іпотеки перебуває в іпотеці та під забороною згідно договору іпотеки, посвідченого 29.11.2006р. приватним нотаріусом ЛМНО Заплотинською О.Б. за реєстровим № 2409. Іпотека здійснюється за згодою іпотекодержателя, викладеної в листі АКІБ «УкрСиббанк» №137-134/1694 від 25.02.2008р. (а.с.154).

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору № 0 (а.с.136-139), який укладено на суму 264113 грн., кредит надається для рефінансування кредиторської заборгованості ОСОБА_6 перед АКІБ «УкрСиббанк» згідно кредитного договору № 0 від 29.11.2006р.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у спосіб рефінансування заборгованості за кредитним договором 2006р., сторони у 2008р. шляхом укладення нового кредитного договору лише продовжили строк існування зобов'язальних правовідносин, виконання яких забезпечили оспорюваним договором.

В свою чергу, права позиція про визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, через відсутність дозволу органу опіки та піклування на його укладення, викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940, висновок якого щодо застосування норм права, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у вказаному правовому висновку зазначив, що відповідно до ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, під час розгляду справи не встановлено, на противагу батьки, зловживаючи своїми правами законних представників дитини ОСОБА_11, під час укладення оспорюваного договору іпотеки від 26.02.2008 року, надали нотаріусу розпорядження Личаківської РА ЛМР від 22.11.2006р. №1954, яким ОСОБА_6 надано дозвіл укласти договір застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстрований малолітній ОСОБА_11

Крім цього, підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивачі зазначили факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилалися на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

За таких обставин, у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки в даній ситуації укладення нового кредитного договору навпаки сприяло збереженню гарантій права дитини на житло, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_11, на користування житлом,а укладення нового іпотечного договору - гарантувало банку виконання зобов'язань за новим кредитним договором і відсутність згоди органу опіки та піклування за таких умов не є підставою для визнання його недійсним.

Разом з тим, суд першої інстанції, окрім зазначеного вище, застосував як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог пропуск позивачами позовної давності, про застосування наслідків пропуску якої подав заяву представник відповідача.

Однак, в порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК України поза увагою суду залишилося те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Разом з цим, відмова у позові як за пропуском строку позовної давності, так і через необґрунтованість позову, є взаємовиключними підставами, оскільки положення про позовну давність застосовуються лише до обґрунтованих позовів.

Згідно із роз»ясненнями, наведени в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на викладене, суд мав застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, відтак рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключити із мотивувальної частини рішення покликання суду на пропуск позивачами позовної давності, як підставу для відмови у позові. Врешті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2016 року - змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення покликання суду на пропуск позивачами ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 позовної давності як підставу відмови у позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин