УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі: Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та визнання права власності на частку у статутному капіталі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та визнання права власності на частку у статутному капіталі.

До вказаної позовної заяви ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій остання просить заборонити Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві проводити державну реєстрацію змін до будь-яких відомостей про ТОВ «Торговий дім Дністровський».

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вжиття заходів забезпечення позову є необхідним та доцільним в рамках даної судової справи, оскільки невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року заяву задоволено. Заборонено Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві проводити державну реєстрацію змін до будь-яких відомостей про ТОВ «Торговий дім Дністровський».

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 755/2592/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5870/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ОСОБА_3 зазначив, що у 2012 році він купив у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 100 % статутного капіталу ТОВ «Торговий дім Дністровський». Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про розірвання договорів купівлі-продажу часток статутного капіталу товариства задоволено частково. На підставі вказаного рішення позивачі здійснили реєстраційні дії, зокрема вивели ОСОБА_3 зі складу засновників товариства.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2015 та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог позивачів.

ОСОБА_3 вказував, що його права поновлено і він є власником статутного капіталу товариства, а оскаржувана ухвала безпосередньо стосується його прав та унеможливлює виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016.

Враховуючи наведене, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу відхилити з огляду на її безпідставність.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та визнання права власності на частку у статутному капіталі.

До позовної заяви позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві проводити державну реєстрацію змін до будь-яких відомостей про ТОВ «Торговий дім Дністровський».

Задовольняючи вказану заяву, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України встановлено, що позов може забезпечуватися шляхом заборони вчиняти певні дії.

Частина 3 ст. 152 ЦПК України передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Проаналізувавши вказані правові норми, слід зазначити, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що заява не містить належного обґрунтування необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, з урахуванням предмету спору, а відтак слід дійти висновку про те, що заявлений спосіб забезпечення не відповідає змісту позову.

Крім того, вжиття такого заходу забезпечення позову порушила права та інтереси особи, що не учасником даного судового спроу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив обставини на які вказував заявник, відтак ухвала суду суперечить вимогам закону та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року про забезпечення позову скасувати, постановити нову ухвалу.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та визнання права власності на частку у статутному капіталі - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: