Категорія 27Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2016 року в цивільній справі за позовом

Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

встановила:

У грудні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 21.11.2007 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_2 кредит у сумі 18000,00 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_2, а остання зобов'язалась щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 300 доларів США до 21-го числа кожного календарного місяця, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 21.10.2015 року.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 159532 від 21.11.2007 року.

Однак, позичальником не здійснено погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам у строки встановлені кредитним договором, чим порушено договірні зобов'язання.

В зв'язку з порушенням договірних зобов'язань по поверненню суми кредитних коштів, позивач з урахуванням уточнених вимог через свого представника просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором №0 від 21.11.2007 року по кредиту та процентам в розмірі 2986,95 доларів США та 1340,84 гривень - пені.

02.03.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору. Позов мотивовано тим, що використання ПАТ «УкрСиббанк» долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, з внесенням в кредитний договір дискримінаційної умови, що значно погіршує становище ОСОБА_2, як споживача порівняно з ПАТ «УкрСиббанк», в разі настання певних подій дає ОСОБА_2 право відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. При укладенні кредитного договору № 0 від 21 листопада 2007 року представники банку запевнили ОСОБА_2 у наявності в них відповідних повноважень (ліцензій, дозволів, тощо) щодо надання кредитів в іноземній валюті і тому вона погодилася підписати зазначений договір. До укладання вказаного договору ОСОБА_2 спонукали дії і запевнення працівників банку в правомірності надання кредиту в доларах США, зокрема, повідомлення про значну кількість позичальників, які користуються аналогічними послугами. Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» готуючи текст договору, всупереч вимогам ст. 638 ЦК України не вказав істотних умов, що стосуються відповідальності АКІБ «УкрСиббанк». Складаючи текст договору, банк мав би зазначити, зокрема, про свою відповідальність у разі порушення законодавства про валютні операції. Викладене свідчить, що ПАТ «УкрСиббанк» при укладенні кредитного договору порушені вимоги діючих на той час законодавчих та нормативно-правових актів України щодо використання іноземної валюти, а також вимог ЦК України, що є підставою для визнання договору недійсним. Тому просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 21.11.2007 року укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

На підставі ухвали суду від 03.03.2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк».

Рішенням Вінницького місього суду Вінницької області від 16 березня 2016 року позов ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 21.11.2007 року по кредиту та процентам в розмірі 2986,95доларів США та 1340,84 гривень - пені. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

ОСОБА_2 28.03.2016 року подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 21 листопада 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 в зв'язку з наявністю підстав для визнання даного кредитного договору недійсним у відповідності до положень ст. 230 ЦК України та ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на необґрунтованість і незаконність рішення, оскільки суд прийшов до висновків, що невідповідають обставинам справи, а також порушив норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, які з'явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи первісний позов, міський суд виходив з того, що ПАТ «УкрСиббанк» в повному обсязі дотримано та виконано всі умови кредитування, що витікають з норм цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів», «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України, що є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 21.11.2007 року (а.с.18-23).

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_2 кредит у сумі 18000,00 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_2, а остання зобов'язалась щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 300 доларів США до 21-го числа кожного календарного місяця, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 21.10.2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.1.1., 1.2 кредитного договору).

Вимогами ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За користування кредитними коштами ОСОБА_2 зобов'язалась сплатити проценти у розмірі 12,40% річних. За умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, встановленому договором. (п.1.3. кредитного договору).

Згідно з п. 8.1. кредитного договору у випадку порушення зобов'язання позичальником в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому ніж передбачено цим договором: на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищенні проценти, в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. Нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену суду основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу - (дня сплати ануїтетного платежу); на суму прострочених процентів, банк може нарахувати пеню, починаючи з 32 календарного дня, якщо рахувати з дати виникнення прострочених процентів. Пеня нараховується в наступному порядку, а саме: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості саном на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника ОСОБА_2 по вказаному кредитному договору між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки №159532 від 21.11.2007 року (а.с.24).

Позивач взяті на себе зобов'язання за договором виконав у повному обсязі. Відповідачі взяті на себе зобов'язання за договором не виконали, внаслідок чого станом на 15.12.2015р. виникла заборгованість перед банком по кредитному договору в розмірі 2986,95 доларів США та пені в розмірі 1340,84 грн. (а.с.105-116).

Відповідно до статтей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п. 11, 13 Постанови №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 року №3024-VI « Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Згідно з банківською ліцензією, виданою акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» Національним банком України 24.12.2001 року за № 75 (а.с. 14,128) та дозволом №75-2 від 19.11.2002 року з додатками (а.с.15-17,129-131) АКІБ «УкрСиббанк» (наразі ПАТ «УкрСиббанк», який також 28.12.2009 року отримав банківську ліцензію №75, дозвіл та додаток до дозволу(а.с.132-135), що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», мав і наразі має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити та отримувати грошові кошти на погашення кредитів в іноземній валюті.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія надається Національним банком України, що передбачено ст. 19 Закону. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

А тому укладаючи спірний договір, банківська установа має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства.

Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензій/генеральної ліцензій на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Національний банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяє без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензію. Як зазначено вище АКІБ «УкрСиббанк» в подальшому перейменований на АТ «УкрСиббанк» отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл.

Також, аналіз положень ст.47 та ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в т.ч. операції з використання іноземної валюти як засобу платежу.

В свою чергу, відповідно до п.«в» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки час укладання оспорюваного договору законодавством не було встановлено термін і суми кредитів в іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування тому ця норма не може бути застосована.

Отже, доводи ОСОБА_2 про обов'язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечить положенням ст.19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством і спростовується матеріалами даної цивільної справи.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, надання банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту та сплати плати за кредит здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої банку Національним банком України, та не потребує отримання банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Посилання апелянта на норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо існування істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, оскільки в оспорюваному договорі не зазначено відповідальність банку за порушення валютного законодавства у випадку не отримання останнім дозвільних документів, а саме: індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти як засобу платежу; заборона нечесної підприємницької практики, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на наступне.

Оскільки чинне законодавство не передбачає наявність у жодної із сторін індивідуальної ліцензії, при наданні та одержанні кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом, на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу - а тому відсутні будь-які правові підстави у апелянта вважати умови оспорюваного договору несправедливими по відношенню до нього у зв'язку з існуванням істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків в частині незазначення відповідальності банку за неотримання індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідно до умов оспорюваного договору, а саме п. 8.5. передбачено, що за порушення умов надання кредитного договору банк несе відповідальність згідно чинного законодавства України, що в свою чергу підтверджує відповідальність банку в тому числі і в сфері валютного законодавства, так як кредит надавався саме в іноземній валюті.

При укладанні даного кредитного договору банк підтвердив гарантіями позичальника, що має всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором відповідно до п. 9.1. кредитного договору.

Відповідно до п. 10.13. вказаного договору, зазначено, що підписанням даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно виходив із встановлення відсутності доказів у ОСОБА_2 щодо підтвердження та існування істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків в частині валютного законодавства.

Щодо посилання апелянта на те, що вона не попереджалася про валютні ризики та їй не не було надано даної інформації, то в п. 10.13 оспорюваного кредитного договору зазначено, що підписанням даного договору позичальник ОСОБА_2 свідчить про те, що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї та перед підписанням даного договору отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року у справі №6-190цс15, визначено, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо задоволення первісного позову про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором. А наведені ОСОБА_2 обставини на обґрунтування недійсності спірного кредитного договору є необґрунтованими та такими, що не підтверджені доказами.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

З оригіналом вірно:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.