Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 26 березня 2009 року він позичив відповідачам валютні цінності на суму 8 160 доларів США терміном до 26 березня 2010 року, про що укладено нотаріально посвідчений договір позики від 26 березня 2009 року. У договорі сторони домовилися про обов'язок відповідачів повернути позичені кошти частинами з (розстроченням). Також 26 січня 2010 року позивач позичив відповідачам ще 7 060 доларів США, збільшивши загальний розмір позики до 15 220 доларів США, про що укладено додатковий договір від 26 січня 2010 року № 1, за умовами якого сторони домовилися про обов'язок відповідачів повернути позичені кошти частинами з розстроченням. Позивач вказує, що в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 передала йому 360 доларів США, а 14 860 доларів США повернуті не були, відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання, тому позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів суму основного боргу у розмірі 14 860 доларів США, проценти за договором позики в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України в розмірі однієї облікової ставки Національного Банку України (далі - НБУ) станом на 18 листопада 2014 року у сумі 6 537 доларів США, три проценти річних згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України станом на 18 листопада 2014 року у сумі 1 774 долари США, а всього - 23 171 доларів США в гривні за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення судом, а також неустойку в розмірі 2 тис. грн за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення, за період із 18 листопада 2013 року до 18 листопада 2014 року у сумі 730 тис. грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу за договором позики від 23 березня 2009 року у розмірі 14 680 доларів США у еквіваленті до гривні за курсом НБУ станом на 18 листопада 2014 року.

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року змінено рішення суду першої інстанції в частині суми основного боргу, скасовано в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів у порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України, процентів у порядку ст. 625 ЦК України та неустойки, у цій частині вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 313 991,8 грн основного боргу, проценти у порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі 129 874,27 грн, 3 % річних у розмірі 36 383,32 грн, неустойку у розмірі 580 249,39 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На відміну від неустойки, яка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності, стягнення 3 % річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) не є санкцією (неустойкою), а є способом захисту майнового права, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність відповідачам валютні цінності на суму 8 160 доларів США, а відповідачі солідарно зобов'язалися повернути їх частинами згідно з графіком, терміном до 26 березня 2010 року. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1255.

26 січня 2010 року до зазначеного договору позики сторонами було внесено доповнення шляхом підписання додаткового договору № 1, за умовами якого сума боргу була збільшена до 15 220 доларів США, встановлено новий графік погашення боргу. Додатковий договорів також посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 146.

Під час розгляду справи відповідачі не заперечували факту отримання від позивача грошових коштів у загальній сумі 15 220 доларів США. При цьому представник відповідачів стверджував, що відповідачі частково повернули борг, надав розписки про повернення сум 300, 360 та 180 доларів США.

Установлено, що згідно з поясненнями позивача та відповідно до матеріалів справи відповідачі на погашення боргу повернули позивачу лише 360 доларів США.

Разом із тим суд обґрунтовано не прийняв як належні та допустимі докази підписані від імені ОСОБА_7 розписки про повернення 300 та 180 доларів США, зазначивши, що відповідачами не доведено, що зазначена особа мала повноваження від позивача на прийняття виконання обов'язку боржниками.

За таких обставин та з підстав, передбачених зазначеними вище нормами матеріального та процесуального права, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким частково погодився й апеляційний суд, про наявність підстав для стягнення основної суми боргу у розмірі 14 860 доларів США в гривневому еквіваленті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів у порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України, процентів у порядку ч. 1 ст. 625 ЦК України та неустойки, суд першої інстанції виходив із того, що розрахунок позивача не є правильним, а за вимогою про стягнення неустойки сплив строк позовної давності.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, виходячи з такого.

Зокрема, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не встановив розмір заборгованості станом на день ухвалення судового рішення з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США. При цьому апеляційний суд правильно вважав, що, враховуючи те, що договором позики розмір плати за користування нею не встановлено, а обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, не вбачається, тому обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ; неподання позивачем довідки про такий курс не є підставою для відмови у позові в частині стягнення боргу за офіційним курсом НБУ, встановленим на день ухвалення рішення, оскільки офіційний курс гривні до іноземних валют оприлюднюється відповідно до вимог чинного законодавства. Апеляційний суд правильно зазначив, що, перевіривши розрахунки позивача, суд першої інстанції не навів власних розрахунків та необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення процентів в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України та процентів у порядку ч. 1 ст. 625 ЦК України.

Так, апеляційним судом установлено, що офіційний курс НБУ гривні до долара США станом на 05 травня 2015 року становить 2 113,23 грн за 100 доларів США, у результаті чого дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача суми основного боргу у розмірі 313 991,8 грн.

Перевіривши розрахунок позивача в частині процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

При цьому апеляційний суд правильно врахував, що під час розгляду справи відповідачі не заявляли клопотання про застосування позовної давності до вимог про стягнення основної суми боргу, процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, на рівні облікової ставки Національного банку України, та дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню проценти в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі 129 874,27 грн.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України у розмірі 36 383,32 грн, у межах трирічного строку позовної давності, початком якого є 28 листопада 2010 року, про застосування якої просили відповідачі.

Враховуючи, що умовами договору передбачено, що, у разі порушення позичальниками строку повернення позики відповідачі зобов'язуються сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 2 тис. грн за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача неустойки за порушення виконання зобов'язання, розмір якої на підставі ст. 551 ЦК України суд обґрунтовано зменшив до 100 тис. грн, виходячи із засад розумності та справедливості.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак