Справа № 450/60/16 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3360/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, а саме: автомобіля «Сhevrolet Lacetti», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_3, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2, який належить позивачці на підставі виданого 11.09.2008 року свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (у подальшому - „спірний автомобіль").

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 23.02.1994 року між сторонами даного спору зареєстровано шлюб. У 2008 році позивачка позичила гроші, за які купила спірний автомобіль та отримала свідоцтво про право власності на нього. На даний час у сторін даного спору відсутня можливість повернути позичені кошти. Оскільки позивачка особисто позичила кошти на покупку спірного автомобіля, хоч і за час перебування у шлюбі, то право спільної сумісної власності подружжя на такий не виникло, а тому просила визнати за нею право особистої приватної власності на цей автомобіль: для того, щоб у випадку, коли у майбутньому її чоловік (відповідач) звернеться до суду із позовом про поділ майна подружжя, вона змогла захистити від поділу майно, яке є виключно її приватною особистою власністю (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 26-27).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що відповідач подав до суду заяву про визнання ним її позову, а свідок ОСОБА_5 (позичальник коштів на придбання спірного автомобіля) в суді підтвердив обставини придбання нею спірного автомобіля саме за позичені у нього кошти.

Вважає, що законодавство надає їй право захищати свої права шляхом визнання певного права за нею, а оскільки вона звернулася з даним позовом до суду, то відтак на даний час такого права вона не має (а.с. 30-32).

Відповідач, будучи своєчасно належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 43), в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про визнання ним позову і про апеляційний розгляд справи у його відсутності (а.с. 45).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 з 23 лютого 1994 року по даний час перебувають у зареєстрованому шлюбу.

Статтею 60 Сімейного кодексу (СК) України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) і що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України також встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.2), і що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч.4).

Договір позики, укладений 20.01.2008 року між позивачкою та ОСОБА_5 у формі розписки ОСОБА_3, згідно якого остання позичила у ОСОБА_6 40 000 грн. на покупку автомобіля (а.с. 5), відповідачем не оспорювався і не оспорюється, а відтак (у відповідності до ч.2 ст. 65 СК України) вважається, що при його укладенні позивачка ОСОБА_3 діяла за згодою другого подружжя - відповідача ОСОБА_4

Безспірним є той факт, що майно, одержане за вище згаданим договором позики (40 000 грн.), було використано в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65 СК України), а саме - для придбання спірного автомобіля, який подружжям з 11.09.2008 року по даний час (майже 8 років) використовується в інтересах сім'ї.

За вище наведених обставин спірний автомобіль не може бути визнано майном, яке було набуте позивачкою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Спірний автомобіль придбано позивачкою у власність під час шлюбу сторін, а тому право на нього у рівних частках набули, як позивачка, так і відповідач. Наявність боргових зобов`язань, які виникли у позивачки в період її шлюбу з відповідачем, у тому числі - і стосовно вказаного автомобіля, на правовий режим цього автомобіля, як спільного майна подружжя, не впливає.

Відносини щодо боргів подружжя, які виникли у період їх шлюбу, знаходяться за площиною спірних правовідносин, а саме - визначення правового статусу власності на спірний автомобіль.

Щодо заяв відповідача про визнання позову, поданих ним до суду, як першої, так і апеляційної інстанції, то визнання позову слід відрізняти від визнання фактів.

Як вбачається зі змісту вище згаданих заяв, відповідач визнає факт укладення позивачкою договору позики коштів для придбання спірного автомобіля, а також те, що ним цей договір позики не оспорювався і не оспорюється, чим (відповідно) стверджується той факт, що позивачка при його укладенні діяла за згодою відповідача, як її подружжя, однак таке „визнання відповідачем позову" суперечить закону та не може бути правовою підставою для задоволення цього позову.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 березня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: