АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2955/16 Справа № 208/6789/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Дніпро

29 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на квартиру, витребування та передачу майна, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у вересні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.11.2002 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, просив встановити що цей договір є договором купівлі-продажу, перевести на нього права покупця за даним договором та визнати за ним право власності на квартиру, витребувати у ОСОБА_4 та передати йому спірну квартиру /а.с. 3-7, 45-49/.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23.12.2015 року ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі /а.с. 62-64/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на порушення судом першої норм матеріального та процесуального права /а.с. 76-78/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу, Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання чинності.

Згідно ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 3 від 28 квітня 1978 року, за правилами ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки закону, в й іншим актам, виданим органам державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

В пункті 14 Пленуму розяснено, що при встановленні, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони мали на увазі.

Відповідно до ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (удавана угода).

Якщо угода укладена з наміром прикрити іншу угоду (удавана угода), відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 163 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 19.11.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, реєстровий № 7854 /а.с. 11/.

Квартира складається з двох кімнат загальною площею 58 кв. метри, житлова площа 37,8 кв. метри.

27.12.2003 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , яка прийняла прізвище чоловіка ОСОБА_3, про що Заводським РВ РАГС м. Дніпродзержинська було зроблено актовий запис № 572.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.02.2014 року шлюб між сторонами було розірвано /а.с. 19/.

Звертаючись до суду ОСОБА_2 посилається на те, що з середини жовтня 2002 року він проживав разом з ОСОБА_3 в орендованій квартирі, вони шукали квартиру для покупки та спільного проживання в ній. Позивач працював у Житомирській області та до Дніпродзержинська приїздив на вихідні та у відрядження, тому пошуками квартири для спільного проживання займалася відповідач.

У листопаді 2002 року відповідач показала йому спірну квартиру, яка належала на праві власності ОСОБА_6, який просив за квартиру 2500 доларів США. Позивач погодився на це та передав гроші за квартиру власнику, про що той написав розписку.

Оформленням документів займалася ОСОБА_3 яка сказала, що оформила договір купівлі-продажу квартири на своє ім'я, проти чого він не заперечував, так як довіряв позивачу. Під час розгляду справи у Заводському районному суді м. Дніпродзержинська про розірвання шлюбу відповідач повідомила, що на спірну квартиру вона уклала договір дарування і йому нічого не дістанеться.

Позивач вважає, що договір дарування є удаваним правочином, укладений фактично для прикриття іншої угоди, а саме договору купівлі-продажу, так як він особисто передав продавцю гроші. Факт передачі грошей підтверджується розпискою, яка знаходилася в квартирі та була викрадена відповідачем ОСОБА_3 Крім того, квартира на той момент знаходилася у дуже занедбаному стані, він за свої кошти зробив капітальний ремонт в який вклав 98 041 грн., що підтверджується матеріалами справи, ремонт було закінчено 27.12.2002 року і вони оселилися в квартирі де проживали до останнього часу.

Вже при розгляді цієї справи позивачу стало відомо, що 26.11.2013 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру своєму сину від першого шлюбу ОСОБА_4, даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 33/.

ОСОБА_4 в цій квартирі ніколи не проживав і тільки у березні 2015 року звернувся до суду з позовом про виселення позивача з квартири.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, вважає позов ОСОБА_2 необґрунтованим, а договір дарування від 19.11.2002 року таким, що відповідає вимогам закону.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, так як суду не надано будь-яких письмових доказів передачі грошових коштів на придбання квартири, також не надано довіреності ОСОБА_2 на укладання договору купівлі-продажу від його імені.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду про їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано пояснення свідків, які підтвердили передачу ним коштів за квартиру при укладанні договору дарування, то їх не можна прийняти до уваги, так як в силу ст. 59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми, у зв'язку з чим рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків.

Доводи апелянта про те, що суд не врахував те, що ОСОБА_3 обманним шляхом хоче позбавити його права власності на квартиру, що підтверджується договором дарування квартири ОСОБА_3 своєму сину ОСОБА_8, не зважаючи на те, що позивач прожив в квартирі, а ОСОБА_8 ніколи в квартирі не з'являвся, що говорить про фіктивність договору, то суд не може прийняти це до уваги, так як відносно цієї угоди позовних вимог не заявлено.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_9