АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/9826/2016 Головуючий в 1 інстанції - Чередніченко Н.П.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ«ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір за № CL-001/099/2007 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 75 632,69 доларів США, цільове використання - на оплату комісії Банку - 1 485,87 доларів США; на придбання автомобіля марки VOLKSWAGEN TOUAREG - 74 146,82 доларів США, зі строком повернення кредиту до 05 лютого 2013 року, а Позичальник зобов'язувався погашати кредит та сплачувати проценти по кредиту, та повністю погасити заборгованість за кредитом до його закінчення. Вказаний Кредитний договір має характер споживчого, та, відповідно є таким, до якого застосовуються положення законодавства про захист прав споживачів. Пунктом 3.1.1 частини №2 Кредитного договору № CL-001/099/2007 було передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору. Позивач зазначав, що даний пункт є несправедливим, оскільки породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а саме встановлює непропорційно велику суму компенсації вартості продукції у разі невиконання своїх зобов'язань споживачем. Так, в даному випадку, розмір неустойки, обрахований на підставі п.3.1.1 Кредитного договору, фактично складає 365% річних від суми неповернутого кредиту, а розмір стягнутої судом пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених відсотків за його користування в 1,37 разів. Вказане, в силу положень ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання даного пункту Кредитного договору недійсним. В подальшому, згідно Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року, укладеного між відповідачами, право вимоги за договором № CL- 001/099/2007 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна». З огляду на таке, позов пред'явлений до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» одночасно.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31.03.2016 позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним - задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення пункт 3.1.1 частини №2 Кредитного договору №CL-001/099/2007 від 05.02.2007р., між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (, місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28Д), на користь ОСОБА_2, в рівних частках, судовий збір в розмірі 487,20 грн., а саме по 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп. з кожного.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ТОВ «ОТП «Факторинг» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В скарзі вказував на те, що суд не застосував норми закону, які підлягали до застосування, дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання несправедливими та недійсними пункту 3.1.1. кредитного договору № CL-001/099/2007 укладеного 05.02.2007 року. Судом залишено поза увагою приписи п. п. 7, 8 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Судом також не враховано , що позивач значний час не відмовлявся від умов кредитного договору та не скористався своїм правом, визначеним пунктом 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 календарних днів відкликати угоду. Судом першої інстанції неправильно встановлено правову природу оспорюваного пункту договору, оскільки п. 3.1.1 Кредитного договору є видом забезпечення виконання зобов'язання - окремим похідним від основного зобов'язанням, і аж ніяк не умовою про встановлення вимоги в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом не розглянута заява представника відповідача стосовно застосування строків позовної давності. В рішенні жодним чином не обґрунтована неможливість застосування таких строків до вимог позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «ОТП «Факторинг» доводи скарги підтримала.

Представник позивача заперечував проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 05.02.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір за № CL-001/099/2007.

Пунктом 3.1.1 частини №2 Кредитного договору № CL- 001/099/2007 передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, процентів за користування кредитом у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору.

05.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який за своєю правовою природою є договором факторингу, відповідно до якого право вимоги за договором CL-001/099/2007 перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

В подальшому, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з позовом до суду про стягнення з позичальника заборгованості за договором.

14.05.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва прийнято рішення у цивільній справі №2604/7022/2012 яким частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 а саме, стягнуто заборгованість за кредитним договором №CL-001/099/2007 від 05.02.2007р. на загальну суму 56 305,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.07.2011р. становить 448 811,38 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

28.11.2012 року Апеляційним судом м. Києва прийнято рішення, яким рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.05.2012р. в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми пені скасовано та ухвалено нове, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в цій частині задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ«ОТП Факторинг Україна» пеню за порушення зобов'язань за кредитним договором №CL-001/099/2007 від 05.02.2007р. в сумі 616 423,82 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Як вбачається з вказаних судових рішень,загальна сума заборгованості стягнута з ОСОБА_2 склала 1 065 235,20 грн., з яких 616 423,82 грн. складає пеня, обчислена у відповідності до п. 3.1.1 Кредитного договору, і 448 811,38 грн. заборгованості за кредитом.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором − понести штрафні санкції.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 3 ст. 203 Цивільного Кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що порядок обрахування пені, закріплений в п. 3.1.1 Кредитного договору №CL-001/099/2007 від 05.02.2007 року, передбачає непропорційно велику суму компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, оскільки розмір неустойки, обрахований на підставі п.3.1.1 Кредитного договору, фактично складає 365% річних від суми неповернутого кредиту, а розмір стягнутої судом пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених відсотків за його користування в 1,37 разів, внаслідок чого, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Так, пунктом 3.1.1 частини №2 Кредитного договору № CL- 001/099/2007 передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, процентів за користування кредитом у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору.

Тобто, укладений з позивачем договір передбачає, що розмір вказаних санкцій може істотно перевищувати розмір самої заборгованості і покласти непомірні грошові зобов'язання на позичальника.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку позивач посилався, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13.

Таким чином висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є правомірним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував приписи п. п. 7, 8 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», колегія суддів не приймає з огляду на те, що судом вірно застосовані норми Конституції України та рішення Конституційного Суду України з урахуванням принципу верховенства права та вірно встановлено, що положення укладеного договору , щодо визначення розміру пені є не справедливими.

Доводи з приводу того, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 28.11.2012 року встановлено правомірність нарахування пені, колегія суддів не приймає, оскільки при вирішенні справи в 2012 році не розглядались вимоги про визнання недійсними положень договору, які передбачали нарахування пені.

Позивач був позбавлений процесуальної можливості на стадії апеляційного розгляду заявити зустрічні вимоги.

В 2015 році позивач скористався своїм правом на звернення до суду з таким позовом.

Разом з тим в даній справі жодним з відповідачів не було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Така заява до суду не подавалась, а доводи про не розгляд судом такої заяви є надуманими та не відповідають дійсності.

До апеляційного суду не було подано жодного доказу, з якого б слідувало, що така заява подавалась, а судом першої інстанції безпідставно не приєднана до справи.

Прослухавши в апеляційному суді звукозапис судових засідань суду першої інстанції, апеляційним судом встановлено, що і в усній формі заява про застосування строків позовної давності в судових засіданнях не оголошувалась.

Таким чином, з урахуванням вимог ч.4 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив спір без застосування позовної давності, про яку не було заявлено сторонами.

Крім того, колегіє суддів враховується, що на даний час зобов'язання за кредитним договором не припинились, рішення суду не виконано, борг не повернутий, а тому позивач має право просити визнати недійсними положення договору про нарахування пені, які можуть застосовуватись а ж до припинення зобов'язань за кредитним договором.

Доводи скарги про те, що позивач значний час не відмовлявся від умов кредитного договору та не скористався своїм правом, визначеного пунктом 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 календарних днів відкликати угоду, колегія суддів не приймає, оскільки вказана обставина не позбавляє споживача права звернутись до суду з вимогою про визнання недійсними положень, укладеного ним договору.

Посилання в скарзі на те, що судом першої інстанції неправильно встановлено правову природу оспорюваного пункту договору, оскільки п. 3.1.1 Кредитного договору є видом забезпечення виконання зобов'язання - окремим похідним від основного зобов'язанням, і аж ніяк не умовою про встановлення вимоги в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що вказаний пункт угоди є несправедливим в розумінні вищезазначеного закону.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: