Головуючий суду 1 інстанції - Мірошникова О.Ш.
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 425/2138/15-ц
Провадження № 22ц/782/44/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» березня 2016 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Стахової Н.В.,

суддів: Коротких О.Г., Орлова І.В.

за участю секретаря Коротенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання укладеним договір купівлі-продажу, поділ майна подружжя та визнання права власності на майно,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 червня 2003 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначала, що замість договору дарування, фактично був укладений договір купівлі - продажу квартири, при цьому гроші за купівлю квартири продавцям платив відповідач. Оскільки квартира була придбана в період шлюбу, позивач вважає, що має право на ? її частини. Уточнивши позовні вимоги, просила поновити строк звернення до суду, визнати указаний договір удаваним, як такий, що приховує договір купівлі -продажу, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності по ? частці за кожним на зазначену квартиру.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому апелянт посилається на те, що відповідачі у справі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнали позов та письмово підтвердили, що дійсно між ними та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі - продажу квартири, а не дарування з метою менших витрат під час оформлення договору у нотаріальній конторі. Квартира була придбана за спільні кошти, які її чоловік заробив на острові Шпіцберген. В родинних стосунках відповідачі не перебувають, що також підтверджує факт укладення договору купівлі - продажу квартири, а не дарування. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що на час укладення договору ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мали інші прізвища.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представників, представника відповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі - продажу.

Такий висновок ґрунтується на вимогах закону та відповідає матеріалам справи.

Судом встановлено, що 24 червня 2003 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У п. 7 договору дарування дарувателі та обдарований підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

З даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна вбачається, що власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

Відповідно до частини 2 статті 58 ЦК УРСР (1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони мали на меті.

Відповідно до ч. 3 ст .10 , ч. 2 ст. 59, ч.ч 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх та заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлених інших цивільно -правових відносинах, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховувати інший правочин, 3) настання між сторонами інших сторонами інших права та обовяз»яків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження передання відповідачем ОСОБА_3 коштів дарувателям квартири.

Показання свідка ОСОБА_10 також не підтверджують факту укладення між сторонами договору купівлі - продажу квартири, оскільки остання не була присутньою при укладенні договору.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Доводи апелянта стосовно незаконності ухвали про неприйняття судом визнання позову відповідачами, до уваги не беруться, оскільки відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України суд не приймає визнання позову, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У даній справі відповідач ОСОБА_3 позов не визнавав.

Доводи апелянта про те, що сторони за оспорюваним договором не є родичами між собою, тому ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не могли подарувати квартиру до уваги не приймаються, оскільки положення Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, який діяв на час укладення договору, не містять будь-яких обмежень щодо сторін договору дарування.

Той факт, що на час укладення договору ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мали інші прізвища також не підтверджує тих обставин, що між сторонами був укладений договір купівлі - продажу квартири.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відповідно до вимог матеріального та процесуального права перевірив як доводи сторін так і заперечення на позовні вимоги та належним чином встановив фактичні обставини і прийшов до правильного висновку вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскарженаа шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: