Рішення

іменем України

23 травня 2016 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Андрущенка О.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Гончарук В.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Токмак цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 по визнання правочину недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики зазначивши, що 21.11.2013 року між нею та відповідачем укладено договір позики згідно якого вона передала відповідачу грошову суму 30000 грн. з умовою повернення до 21.11.2015 року. На підтвердження чого відповідач написав розписку в присутності двох свідків. У визначений строк відповідач кошти не повернув. У звязку з чим, просить стягнути суму заборгованості за договором позики з врахуванням індексу інфляції за період прострочення та 3 відсотків річних на загальну суму 31024 грн. 18 коп..

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_3 подав зустрічний позов про визнання правочину недійсним та зазначив, що фактично договір позики від 21.11.2013 року між ним та ОСОБА_1 не укладався, кошти остання в сумі 30000 грн. не передавала, а розписка була написана в якості плати за частину будинку по вул. І. Франка, 15-а в м. Токмак Запорізької області, який належав їм на праві спільної сумісної власності. У звязку з тим, що наміру створити правові наслідки договору позики не було, вважає розписку від 21.11.2013 року фіктивною та просить визнати договір позики недійсним.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала повністю та просила їх задовольнити. Пояснила суду, що кошти в сумі 30000 грн. передані відповідачу за декілька днів до написання розписки в квартирі її матері. Позичені кошти належали її матері ОСОБА_5. Під час передачі коштів перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем. Не заперечувала факту того, що розписка в частині передання 21.11.2013 року ОСОБА_3 коштів в приміщенні юридичної консультації по вул. Леніна, 14/1 в м. Токмак Запорізької області не відповідає дійсності. Також, не заперечила факт телефонування свідку ОСОБА_6 з проханням підтвердити в суді передачу ОСОБА_3 коштів.

Представник позивача за первісним позовом підтримала позовні вимоги та пояснила, що вона була присутня під час написання 21.11.2013 року ОСОБА_3 розписки в приміщенні юридичної консультації по вул. Леніна, 14/1 в м. Токмак про отримання ним від позивачки позики в сумі 30000 грн., які він зобовязувався повернути до 21.11.2015 року. Також, підтвердила факт того, що кошти в сумі 30000 грн. під час написання розписки 21.11.2013 року ОСОБА_3 не передавалися. Про те, що кошти були передані раніше вона дізналася з розмов між позивачкою та відповідачем 21.11.2013 року.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) позовні вимоги первісного позову не визнав та пояснив, що кошти в сумі 30000 грн. він від ОСОБА_1, а ні 21.11.2013 року, а ні раніше не отримував. Написання ним розписки про начебто отримання вказаних коштів мало на меті врегулювати їх спір з приводу житлового будинку по вул. І.Франка, 15а в м. Токмак Запорізької області який являвся спільним майном подружжя. Так, за даною розпискою він мав сплатити ОСОБА_1 кошти в сумі 30000 грн., натомість ОСОБА_1 відмовлялася від будь-яких претензій щодо вказаного житлового будинку, про що вона власноручно написала розписку від 21.11.2013 року. Оскільки, через брак коштів він не зміг сплатити позивачці обумовлені кошти в розмірі 30000 грн., остання звернулася до суду та рішенням Токмацького районного суду було визнано за нею право власності на ? частину вказаного вище житлового будинку. Так як, будь-яких коштів від ОСОБА_1 він не отримував, просив відмовити в задоволенні первісного позову, задовольнити зустрічний позов та визнати розписку від 21.11.2013 року написану ним недійсною.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та пояснила суду, що оскільки кошти ОСОБА_3 за розпискою від 21.11.2013 року в сумі 30000 грн. фактично не отримав, зміст правочину не був направлений на виникнення правовідносин позики, просила визнати розписку від 21.11.2013 року, написану ОСОБА_3, недійсною.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач за первісним позовом підтвердив свої пояснення як сторони.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, який є батьком відповідача за первісним позовом підтвердив пояснення та показання ОСОБА_3 в частині неотримання ним коштів за розпискою від 21.11.2013 року в сумі 30000 грн..

Показання свідка ОСОБА_8, який є братом відповідача за первісним позовом судом до уваги не беруться, оскільки, його покази не відносяться до предмету доказування.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначив, що він був присутній 21.11.2013 року під час написання ОСОБА_3 розписки про отримання начебто від ОСОБА_1 в позику коштів в сумі 30000 грн.. Кошти, при цьому, відповідачу за первісним позовом не передавалися, а мета написання розписки була відмова ОСОБА_1 від претензій щодо спільного будинку. Як йому пояснював відповідач ОСОБА_3 розписки писалися для того, щоби не ділити будинок. Жодних розмов між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про отримання ним згаданих коштів в інший день не було.

Також додав, що напередодні розгляду справи йому телефонувала ОСОБА_1 та просила підтвердити в суді факт отримання ОСОБА_3 від неї 21.11.2013 року коштів в сумі 30000 грн., на що він відмовився, оскільки, це не відповідало дійсності.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5, яка є матірю позивачки за первісним позовом, підтвердила факт передачі в її присутності в неї вдома її донькою ОСОБА_1 ОСОБА_3 коштів в сумі 30000 грн. за декілька днів до написання відповідачем розписки про отримання даних коштів.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за первісним позовом та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.03.2009 року по 09.12.2013 року коли шлюб між ними було розірвано рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09.12.2013 року, яке набрало законної сили 20.12.2013 року. Після розірвання шлюбу прізвище позивачці змінено на «Бєліч».

21.11.2013 року ОСОБА_9 надала ОСОБА_3 розписку про відсутність претензій щодо спільного майна подружжя житлового будинку по вул. І. Франка, 15а в м. Токмак Запорізької області.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 24.12.2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину спільного майна подружжя житлового будинку по вул. І. Франка, 15а в м. Токмак Запорізької області з господарським будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 400 кв. м..

Згідно розписки від 21.11.2013 року ОСОБА_3 позичив в ОСОБА_1 в приміщенні юридичної консультації по вул. Леніна, 14/1 в м. Токмак Запорізької області 30000 грн., які зобовязувався повернути до 21.11.2015 року. Написання розписки та отримання відповідачем за первісним позовом коштів відбувалося в присутності двох свідків ОСОБА_2 представника позивачки, та ОСОБА_6. Свідки власноручно підтвердили факт отримання ОСОБА_3 зазначених коштів.

Як встановлено в судовому засіданні, що визнається позивачкою за первісним позовом, її представником, свідком ОСОБА_6 та відповідачем за первісним позовом, зміст розписки в частині передачі та отримання ОСОБА_3 коштів в сумі 30000 грн. не відповідає дійсності, оскільки, кошти в дійсності не передавалися.

Пояснення позивачки, її представника та свідка ОСОБА_5 про передачу коштів в сумі 30000 грн. за декілька днів до написання розписки, суд оцінює критично з огляду на наступне.

Як зазначено в розписці від 23.11.2013 року, написаної власноручно ОСОБА_3, саме в цей день здійснено передачу коштів, що в свою чергу підтверджується власноручно написаними свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_2 підтвердженнями. Жодних застережень з приводу отримання коштів раніше в розписці не міститься.

Також, в позовній заяві відсутні будь-які дані про фактичну передачу коштів в інший час.

Як зазначив свідок ОСОБА_6, що не оспорюється позивачкою, остання декілька разів телефонувала йому та просила підтвердити факт передачі коштів 21.11.2013 року, на що він відмовився.

Також, суд звертає увагу на те, що клопотання про допит свідка ОСОБА_5, яка підтвердила передачу вказаних коштів ОСОБА_3 в інший день подано позивачкою та її представником лише в судовому засіданні після допиту свідка ОСОБА_6 та інших.

В той же час, в судовому засіданні позивачка без пояснень відмовилася дати згоду на дослідження в судовому засіданні компакт-дисків з записами її розмов зі свідком ОСОБА_6, на дослідженні яких наполягала представник відповідача за первісним позовом.

З врахуванням родинних відносин свідка ОСОБА_5 з позивачкою та суперечністю її показів з іншими матеріалами справи, суд оцінює критично показання свідка ОСОБА_5 та до уваги не бере.

Інших доказів на підтвердження факту передачі та отримання ОСОБА_3 позики в розмірі 30000 грн. позивачкою не надано.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс13 за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів, наданих сторонами, показань свідків, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами договірних відносин позики, оскільки, переконливих і достатніх доказів передачі та отримання ОСОБА_3 коштів в сумі 30000 грн. згідно розписки від 21.11.2013 року суду не надано.

Таким чином, договір позики згідно розписки від 21.11.2013 року є неукладеним, а тому будь-яких правових наслідків породжувати не може.

За таких обставин, позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають.

З приводу вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено в п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Враховуючи, що договір позики на підставі розписки ОСОБА_3 від 21.11.2013 року є неукладеним та не породжує жодних правових наслідків, позовні вимоги за зустрічним позовом щодо визнання правочину договору позики недійсним задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на що, сплачений первісним позивачем та позивачем за зустрічним позовом судовий збір стягненню не підлягає.

На підставі ст.ст. 203, 215, 1046 ЦК України, керуючись ст.ст. 50, 88, 208, 212, 213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 21.11.2013 року відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину розписки від 21.11.2013 року, недійсною відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя