Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.04.2016 Справа №607/16356/15-ц

м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Рихліцької О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк», банк) пред'явив до суду позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 вересня 2007 року в розмірі 25809,76 доларів США та 10512,73 гривень пені за несвоєчасне виконання зобовязання зі сплати процентів. Обгрунтовував позов тим, що 14 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (далі кредитний договір), за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 35000 доларів США в строк до 14 вересня 2037 року та сплатою процентів у розмірі 11,30% річних. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 вересня 2007 року між банком ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобовязався відповідати солідарно в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором. Починаючи з листопада 2014 року ОСОБА_1 свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого виникла прострочена заборгованість за кредитним договором. Посилаючись на наведене, банк просив стягнути з відповідачів солідарно достроково всю суму заборгованості за кредитом, яка станом на 28 вересня 2015 року складає 25809,76 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 23353,79 доларів США, заборгованість за відсотками 2455,97 доларів США, а також 10512,73 гривень пені за неналежне виконання зобовязання.

До початку судового розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_1 пред'явив до суду зустрічний позов до банку про визнання недійсним договору кредиту від 14 вересня 2007 року. Обґрунтовував позов тим, що умовами договору сторони не погодили порядку видачі та повернення кредитних коштів. Так, згідно умов п. 1.5 кредитного договору сторони погодили видачу кредиту шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок 8400. Однак, між ним та банком договір банківського рахунку про відкриття поточного рахунку не укладався та по даний час поточний рахунок ОСОБА_1 не відкритий. Посилаючись на те, що п. 1.5 кредитного договору є недійсним, так як відсутній договір банківського рахунку, просив визнати недійсним договір кредиту в цілому, оскільки без встановлення порядку видачі кредитних коштів, договір виконувати неможливо.

Відповідач ОСОБА_2 предявив зустрічний позов до банку про визнання договору поруки припиненим. В обґрунтування вимог ОСОБА_2 вказав, що 14 вересня 2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором, між ним та банком було укладено договір поруки №1. Відповідно до умов п. 1.2. договору поруки, сторони погодили, що термін виконання основного зобовязання 14 вересня 2014 року. Банк предявив до суду позов 05 жовтня 2015 року, а досудову вимогу, шляхом направлення листа про виконання зобовязання, 30 липня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителя. Посилаючись на наведене, просив зустрічний позов задовольнити повністю, а у задоволенні первісного позову банку відмовити.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно з якою позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не зявилися, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивачів ОСОБА_4 подав у судове засідання заяву про розгляд справи за їх відсутності, згідно з якою зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти задоволення первісного позову банку заперечив. Також подав суду заяву про зменшення пені, посилаючись на відсутність доходів ОСОБА_1, у звязку із втратою ним роботи та наявністю на його утриманні двох неповнолітніх дітей.

Судом досліджено зібрані у справі докази та встановлено такі обставини:

14 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 176750 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком, але не пізніше 14 вересня 2037 року.

Відповідно до графіку повернення кредиту (Додаток №1 до договору кредиту) строк виконання основного зобовязання до 14 вересня 2037 року.

Згідно з умовами пункту 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюється у розмірі 11,30 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця розмір кредитної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договорів поруки, відповідно до яких поручитель ОСОБА_2 зобов'язався відповідати солідарно за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

Згідно з умовами п. 1.2. договору поруки сторони погодили, що поручителю добре відомі усі умови основного договору кредиту, зокрема, сума кредиту, термін виконання основного зобовязання 14 вересня 2014 року, якщо згідно умов Основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобовязання та інші умови Основного договору.

У п. 1.3. договору поруки зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором.

Крім цього, в п. 5.1. договору поруки сторони погодили, що поручитель, уклавши цей договір підтверджує, що він повністю розуміє всі умови Основного договору та цього договору, свої права та обовязки за Договором і погоджується з ними.

Умовами пункту 3.1 договору поруки визначено, що договір поруки діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором.

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» своє зобовязання за кредитним договором виконав та надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 35000 доларів США, що еквівалентно 176750 гривень, що підтверджується меморіальним ордером № від 14 вересня 2007 року (а.с 132).

З листопада 2014 року ОСОБА_1 умов договору належним чином не виконував, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість за кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості.

З довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором встановлено, що станом на 28 вересня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом складає 25809,76 доларів США, з яких: 23353,79 доларів США заборгованість за кредитом та 2455,97 доларів США заборгованість за відсотками .

10 липня 2015 року банк надіслав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 листи-вимоги від 10 липня 2015 року про сплату простроченої заборгованості, в яких зазначено, що у випадку неусунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, банк змушений вимагати виконання зобовязань ОСОБА_1 в повному обсязі.

З рекомендованих повідомлень про вручення листів (а.с. 25-27) встановлено, що ОСОБА_2 отримав лист-вимогу 13 липня 2015 року, а ОСОБА_1 16 липня 2015 року.

Вказані вимоги відповідачами залишені без задоволення.

Згідно з умовами п. 4.1. кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

-в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні;

-в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на лату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті;

-пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

З наданої банком довідки-розрахунку встановлено, що банк за період з 27 грудня 2014 року по 28 вересня 2015 року за неналежне виконання ОСОБА_1 зобовязань нарахував пеню у розмірі 10512,73 гривень (а.с. 28-36).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що первісний позов банку підлягає до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу вимог ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

В силу вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України).

В силу вимог ст. ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобовязань згідно умов кредитного договору та порушив умови договору щодо строків сплати кредиту, у звязку з чим утворилась прострочена заборгованість за кредитом, яка по даний час відповідачем не погашена.

Таким чином, позивач як кредитор у зобовязанні вправі вимагати повернення всієї суми позики та процентів від позичальника та поручителя в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, починаючи з листопада 2014 року, належним чином не виконує умов кредитного договору щодо сплати кредиту та процентів.

З розрахунку заборгованості за кредитом встановлено, що станом на 28 вересня 2015 року заборгованість за кредитом становить 25809,76 доларів США, з яких: 23353,79 доларів США заборгованість за кредитом, 2455,97 доларів США заборгованість за відсотками, а також 10512,73 гривень пені за неналежне виконання зобовязання за період з 27 грудня 2014 року по 28 вересня 2015 року.

Розрахунок заборгованості проведений позивачем відповідно до умов кредитного договору..

Відповідачі будь-якого іншого розрахунку суду не надали та не оспорювали розмір заборгованості, яка була нарахована позивачем.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь банку заборгованості по кредитному договору в сумі 25809,76 доларів США, з яких: 23353,79 доларів США заборгованість за кредитом та 2455,97 доларів США - заборгованість за відсотками.

При цьому суд, вважає, що суму заборгованості слід стягнути у доларах США, з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Положеннями ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 24 вересня 2014 року у справі за № 6-145цс14 .

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що банк має ліцензію №75 від 24 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 3-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», та дозвіл №75-2 від 19 листопада 2002 року, видані Національним банком України (а.с. 111 114).

Умовами кредитного договору передбачено обовязок позичальника повертати отриманий кредит та відсотки за користування ним саме в тій валюті, у якій кредит надавався, тобто в доларах США.

За вказаних обставин суд вважає вимогу банку про стягнення з відповідача коштів у іноземній валюті правомірною.

Разом з тим, суд, враховуючи той факт, що заявлена до стягнення сума пені у розмірі 10512,73 гривень є значною до сплати для відповідачів та негативно відобразиться на подальшому поверненні кредиту та матеріальному становищі, вважає, за необхідне, застосувати вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки за порушення виконання зобовязання.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З наказу за №305-к ПАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ОСОБА_5» від 20 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з продажів Тернопільської обласної дирекції за угодою сторін з 22 квітня 2016 року .

Згідно зі свідоцтвами про народження, виданими відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції від 18 вересня 2012 року та від 10 березня 2016 року, у ОСОБА_1 на утриманні є двоє малолітніх дітей дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, беручи до уваги майновий стан позичальника, суми отримуваного доходу якого в силу обєктивних причин знизилися, відсутність у нього роботи, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, суд вважає за необхідне зменшити суму нарахованої пені до 2000 гривень.

При цьому суд врахував інтереси не лише боржників, але і банку, і вважає, що зменшення суми нарахованої пені до 2000 гривень не завдасть значних збитків кредитору.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачами майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь банку заборгованості за кредитним договором у сумі 25809,76 доларів США, з яких: 23353,79 доларів США заборгованість за кредитом, 2455,97 доларів США заборгованість за відсотками, а також 2000 грн. пені за неналежне виконання зобовязання.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до банку про визнання поруки припиненою, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що на забезпечення виконання умов кредитного договору 14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого він зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов'язань, що виникли з кредитного договору №0 від 14 вересня 2007 року.

Згідно з умовами п. 1.2. договору поруки сторони погодили, що поручителю добре відомі усі умови основного договору кредиту, зокрема, сума кредиту, термін виконання основного зобовязання 14 вересня 2014 року, якщо згідно умов Основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобовязання та інші умови Основного договору.

У п. 1.3. договору поруки, зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором.

Згідно умов п. 3.1. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та діє до повного припинення віх зобовязань Боржника за Основним договором.

В силу вимог ч. 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк виконання основного зобовязання (договору кредиту) є істотною умовою договору кредиту та погоджується між банком та позичальником у договорі кредиту.

Встановлено, що строк виконання основного зобовязання погоджений сторонами договору в кредитному договорі до 14 вересня 2037 року, що підтверджується графіком повернення кредиту та п. 1.2.2. кредитного договору.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що порука, якою було забезпечено зобов'язання за кредитним договором, не припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки в договорі поруки строк її припинення не встановлений, а банк пред'явив вимогу до поручителя про виконання порушеного боржником зобов'язання з повернення кредиту у встановлений законом строк.

Так, банк 10 липня 2015 року направив відповідачам вимогу про погашення простроченої заборгованості, згідно з якою у випадку неусунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, залишив за собою право вимагати виконання зобовязань ОСОБА_1 у повному обсязі, чим змінив строк виконання основного зобовязання.

При цьому, відповідачі отримали вказані вимоги 13 та 16 липня 2015 року та банк у встановлений законом шестимісячний строк 05 жовтня 2015 року подав до суду позов про стягнення заборгованості.

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що порука припинилась, оскільки строк виконання основного зобовязання, зазначений у договорі поруки, до 14 вересня 2014 року і банк протягом шести місяців від цього строку не предявив до нього вимог про повернення коштів, як безпідставні. Строк виконання основного зобовязання погоджується між банком та позичальником і є істотною умовою договору кредиту. Із змісту договору кредиту та графіку повернення вбачається, що сторони погодили строк виконання основного зобовязання до 14 вересня 2037 року.

Безпідставними є твердження поручителя про те, що йому не було відомо про строк договору кредиту до 2037 року, оскільки ОСОБА_2 як поручитель, згідно умов договору поруки, поручився за виконання ОСОБА_1 всіх зобовязання згідно умов Основного договору та йому були добре відомі та зрозумілі всі умови Основного договору, що підтверджується умовами п. 1.2, 1.3. договору поруки, підписаного самим же ОСОБА_2

Крім цього, у п. 5.1. договору поруки сторони погодили, що поручитель, уклавши договір поруки, підтверджує, що він повністю розуміє всі умови Основного договору та цього договору, свої права та обовязки за Договором і погоджується з ними.

Більше того, той факт, що ОСОБА_2 були добре відомі умови Основного договору кредиту, підтверджується також тим, що 13 липня 2015 року ОСОБА_2 отримав лист-вимогу від банку щодо сплати простроченої заборгованості по договору кредиту та будь-яких заперечень щодо вказаних вимог та доводів про припинення договору поруки банку не надавав. ОСОБА_2 заперечив щодо вимог банку та подав позов про припинення договору поруки лише після предявлення позову банку про стягнення заборгованості.

Так, положеннями ст. 204 ЦК закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що зустрічні вимоги ОСОБА_2 до банку щодо визнання поруки припиненою є безпідставними, а тому до задоволення не підлягають.

Суд також вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 до банку про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положення ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно з умовами п. 1.1 оспорюваного договору кредиту позичальник має право отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту, зазначеному в цьому пункті договору, для чого надає до банку письмову заяву (за формою згідно вимог банку), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах загальної суми кредиту) та бажану дату його отримання. Така заява позичальника, укладена та надана згідно умов цього договору, є підставою для видачі банку траншу позичальнику (а.с. 4).

Відповідно до умов п. 1.5. кредитного договору банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника №8400 у банку, код банку (МФО) 351005.

Встановлено, що 13 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку № 1/1448584 від 13 вересня 2007 року, згідно умов якого банк відкриває ОСОБА_1 поточний рахунок у національній та іноземній валюті 8400 і здійснює його обслуговування.( а.с. 133-136).

Вказаний договір підписаний ОСОБА_1, чого він не заперечував.

Крім цього, на підтвердження укладення договору кредиту позивач представив суду договір кредиту, який підписаний ОСОБА_1, заяву ОСОБА_1 про видачу кредиту в розмірі 35000 доларів США ( а.с. 120-122), анкету та інформаційний лист, які підписані самим же відповідачем ( а.с. 115-119).

Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером № НОМЕР_1 від 14 вересня 2007 року та не заперечується ним самим.

ОСОБА_1 добровільно погодився на укладення оспорюваного договору кредиту, впродовж 2007-2014 років сплачував за ним періодичні платежі, не оскаржував і не порушував питання про його розірвання, починаючи з 2007 року, а отже, не вважав йогоумови несправедливими.

Укладення та підписання договору в письмовій формі вказує на те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Виконання оспорюваного кредитного договору протягом семи років спростовує доводи ОСОБА_1 про порушення його прав як споживача.

Також, він не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору.

Відповідачем не надано, а судом не здобуто жодних доказів щодо недійсності договору кредиту, укладеного між ним та банком 14 вересня 2007 року, та не встановлено недотримання при його укладенні вимог закону, які відповідно до ст. 215 ЦК України можуть слугувати підставою недійсності правочину.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що зустрічні вимоги ОСОБА_1 до банку щодо визнання кредитного договору недійсним є безпідставними, а тому до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів у користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 203, 215, 526, 527, 530, 554, 559, 610 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 вересня 2007 року у розмірі 25809 (двадцять пять тисяч вісімсот девять) доларів США 76 центів, з яких: 23353,79 доларів США заборгованість за кредитом та 2455,97 доларів США заборгованість за відсотками, а також 2000 (дві тисячі) гривень пені за неналежне виконання зобовязання.

У задоволенні решти вимог відмовити.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, порівну, на користь банку 8398,55 гривень сплаченого судового збору по 4199,28 гривень з кожного.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя