Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське» на рішення апеляційного суду Харківської області від 4 лютого 2016 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське» (далі - ПАТ «Чорнобаївське») посилаючись на те, що наказом від 24 вересня

2012 року його призначено на посаду заступника директора

ПАТ «Чорнобаївське» з посадовим окладом 12 200 грн. Наказом від 31 січня 2013 року його було звільнено з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за грубе порушення трудових обов'язків керівника. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 3 червня 2013 року позивача поновлено на роботі. Вказаним рішенням суду було встановлено, що його середньоденний заробіток за один календарний день становить

393, 50 грн, а посадовий оклад - 12 200 грн. Наказом від 5 серпня 2013 року його повторно звільнено з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 лютого

2014 року позивача було поновлено на роботі. Зазначеним рішенням суду встановлено, що його середньоденний заробіток становить 580,90 грн, а посадовий оклад - 12 200 грн. У період між поновленням на роботі -

18 лютого 2014 року, та звільненням - 24 березня 2014 року, позивач звертався до відповідача із заявами про звільнення та проведення розрахунку, але йому було відмовлено у звільненні. Наказом від 24 березня 2014 року позивача звільнено з роботи з 24 березня 2014 року на підставі п. 4 ч. 1

ст. 40 КЗпП України за прогул.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з

ПАТ «Чорнобаївське» на користь позивача невиплачену середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в період з 30 листопада 2013 року по

17 лютого 2014 року в сумі 31 368,60 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 24 березня 2014 року по

13 липня 2015 року в сумі 177 174,50 грн; компенсацію за невикористану основну відпустку в період з 1 серпня 2013 року по 17 квітня 2014 року в сумі 4 722 грн та спричинену моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Чорнобаївське» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2013 року по 17 лютого 2014 року в розмірі 31 368,60 грн, на відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн, компенсацію за невикористану відпустку за період з

1 серпня 2013 року по 17 квітня 2014 року - 4 722 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 4 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 24 березня 2014 року по 13 липня 2015 року в розмірі 177 174,50 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Чорнобаївське» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що наказом від 24 вересня 2012 року ОСОБА_3 був призначений на посаду заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» з посадовим окладом 12 200 грн. Наказом від 31 січня 2013 року його було звільнено з посади заступника директора з 31 січня 2013року за грубе порушення трудових обов'язків керівника (п. 1 ст. 41 КЗпП України).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від

3 червня 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2013 року, ОСОБА_3 поновлено на роботі. Даним рішенням встановлення, що середньоденний заробіток за один календарний день становить 393,50 грн, а посадовий оклад - 12 200 грн.

Наказом ПАТ «Чорнобаївське» від 5 серпня 2013 року ОСОБА_3 повторно звільнено із займаної посади.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 лютого

2014 року позивача поновлено на роботі. Даним рішенням установлено, що місячний посадовий оклад позивача складає 12 200 грн, а середньоденний заробіток 580,90 грн.

Наказом від 18 лютого 2014 року позивача поновлено на роботі, а наказом від 24 березня 2014 року його звільнено із посади заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» за порушення трудової дисципліни - прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП України).

Згідно довідки від 1 вересня 2014 року, виданої ПАТ «Чорнобаївське» заборгованість з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку перед ОСОБА_3 відсутня.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої посилався на те, що у зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на роботі, він має право на компенсацію вимушеного прогулу в порядку ст. 235 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що правовідносини між сторонами існують вже тривалий час, в період між поновленням на роботі - 18 лютого 2014 року та звільненням - 24 березня 2014 року, ОСОБА_3 звертався до відповідача з двома заявами з вимогою про звільнення та вимогою провести розрахунок та вказав розрахунковий розрахунок, на який пізніше, в червні 2015 року, відповідач самостійно без будь-якого звернення позивача перерахував компенсацію за невикористану відпустку. Апеляційний суд вважав, що підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період

з 24 березня 2014 року по 13 липня 2015 року.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з наступних підстав.

Положеннями ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки запереченням відповідача про те, що в день звільнення позивач не був присутнім на роботі та не звертався з отриманням повного розрахунку. Посилання суду на те, що ОСОБА_3 звертався до відповідача з двома заявами з вимогою про звільнення та вимогою провести розрахунок матеріалами справи не підтверджено.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до

ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 6

постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Установлено, що станом на 13 липня 2015 року ОСОБА_3 виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6 913,51 грн за період роботи з 24 вересня 2012 року по 5 серпня 2013 року, що підтверджено відомостю та меморіальним ордером від 18 жовтня 2013 року, та у розмірі 5 345,99 грн згідно із платіжним доручення від 18 червня

2015 року. Тобто дані виплати були проведені після звільнення позивача.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_3, апеляційний суд посилався на рішення суду, яким встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача становить 580,90 грн. Вважав, що період затримки розрахунку складає з 24 березня 2014 року по 13 липня

2015 року.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Проте, беручи до уваги судове рішення з визначеним розміром середньоденної заробітної плати позивача, апеляційний суд залишив поза увагою, що даним судовим рішенням установлено інші фактичні обставини справи, а саме перевірялось законність звільнення позивача.

Крім того зазначив загальний період затримки розрахунку - з 24 березня 2014 року по 13 липня 2015 року, в рішенні не встановив кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні позивача та не навів відповідні розрахунки.

Матеріали справи не містять інформації за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні та режим роботи позивача (п'яти чи шести денний робочий тиждень).

Враховуючи те, що встановлення фактичних обставин, які мають важливе значення для вирішення справи по суті, до повноважень суду касаційної інстанції не відноситься, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське» задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 4 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська