Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С., ГримичМ.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір Ірина Валентинівна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_5, у якому просив суд визнати недійсним видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 06 серпня 2013 року ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 98,9 кв. м, житловою площею 60,4 кв. м, у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол, літ. «Г», «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - вбиральня, споруди № 1-6,1; скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на 11/18 часток вказаного житлового будинку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що нотаріус неправильно визначив обсяг та частку успадкованого відповідачем нерухомого майна. У свідоцтві про право на спадщину вказані будівлі та господарські споруди в обсязі, який не повністю є спадковим, тобто зі змінами станом на 2013 рік, оскільки прибудова до будинку, гараж літ. «Ж», каналізація літ. 5, водопровід літ. 6 збудовані ним і належать йому.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 06 серпня 2013 року ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на 11/18 часток житлового будинку № АДРЕСА_1, загальною площею 98,9 кв. м, житловою площею 60,4 кв. м, у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол, літ. «Г» та «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - убиральня, споруди № 1-6, І. Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на 11/18 часток вищевказаного житлового будинку.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 належав батькам сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках (по Ѕ частині).

10 вересня 1992 року батько позивача - ОСОБА_7, склав заповіт, яким належну йому Ѕ частину будинку № АДРЕСА_1 заповів позивачу - ОСОБА_4 (а. с. 93).

07 жовтня 1994 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно до ст. 113 ЦК УРСР уклали договір, яким визначили між собою порядок користування житловим будинком. У користування ОСОБА_7 перейшли приміщення, що складали 25/100 частин спірного житлового будинку, а в користування ОСОБА_8 перейшли приміщення, що складали 75/100 частин спірного будинку (а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивача - ОСОБА_7 помер (а. с. 85), у зв'язку із чим на належну йому частину у спірному будинку відкрилась спадщина.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину по закону і по заповіту від 17 червня 1996 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на 7/36 частин вищезазначеного будинку, а ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/18 частину будинку (обов'язкова частка) (а. с. 12, 63).

В процесі експлуатації житлового будинку позивачем була здійснена реконструкція, були зведені окремі самочинні прибудови та споруди, які рішеннями виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 18 березня 1999 року, залишено у власності позивача ОСОБА_4, а саме: житлову прибудову літ. «А-1», житловою площею 12,8 кв. м, та гараж літ. «Ж», що до зміни розміру часток співвласників не призвело (а. с. 66, 212-213).

ОСОБА_8 на належну їй частину нерухомого майна залишила заповіт на користь доньки ОСОБА_5 (а. с. 58).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла (а. с. 55), у зв'язку із чим на належне їй нерухоме майно відкрилася спадщина, яку своєчасно прийняла ОСОБА_5, подавши в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини (а. с. 54).

06 серпня 2013 року державним нотаріусом Кушнір І.В. Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори в Одеській області, ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/18 частин будинку АДРЕСА_1 та господарських споруд.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_4 указував на те, що нотаріус неправильно визначив обсяг та частку успадкованого відповідачем нерухомого майна.

Так, як убачається з листа державного нотаріуса Кушнір І.В. Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори в Одеській області (а. с. 52), що вищевказані 11/18 часток спірного житлового будинку, на які видано свідоцтво про право на спадщину на ім'я відповідача складаються: 1/18 частка житлового будинку, що належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 липня 1996 року (обов'язкова частка у спадщині після смерті ОСОБА_7); 5/9 (або 10/18) належали померлій на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно від 12 серпня 1994 року та нотаріально посвідченого договору від 07 жовтня 1994 року про зміну часток у праві спільної часткової власності, яке у встановленому законом порядку зареєстровано.

За спадкоємцем ОСОБА_5 було зареєстровано 11/18 часток спірного будинку, які належали спадкодавцю ОСОБА_8, а саме, 1/18 частка житлового будинку, належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 липня 1996 року (а. с. 12); 5/9 (або 10/18) часток належали померлій на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно від 12 серпня 1994 року (а. с. 9) та нотаріально посвідченого договору від 07 жовтня 1994 року про зміну часток у праві спільної часткової власності (а. с. 10, 11), право власності на яку зареєстровано Білгород-Дністровським бюро технічної інвентаризації 19 листопада 2002 року.

Таким чином, за ОСОБА_5 зареєстровано 11/18 (або 22/36) часток спірного житлового будинку, за ОСОБА_4 14/36 часток вищевказаного житлового будинку.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до вимог ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

За змістом ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтованого виходив із того, що нотаріус вірно визначив обсяг та частку успадкованого відповідачем нерухомого майна.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К.Гримич