У Х В А Л А

23 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 й ОСОБА_8, про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 й ОСОБА_8, до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Департамент охорони здоров'я Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерсва оборони України, про скасування розпорядження, визнання недійсними ордера та свідоцтва про право власності на житло, виселення з квартири, визнання права користування квартирою, зобов'язання надати квартиру та вселення,

в с т а н о в и л а :

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 16 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_8, відмовив.

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 19 серпня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року скасував та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_8, з інших правових підстав.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4,

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_8, відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишила без змін.

10 травня 2016 року до Верховного Суду України звернулися

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_8, із заявами про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 43, 46 та 59 Житлового кодексу Української РСР та положень розпорядження Київської міської державної адміністрації від 6 лютого 1998 року № 229 «Про заходи щодо поліпшення житлових умов багатодітних сімей», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи заявники послалися на рішення та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого, 9 жовтня 2013 року, 22 жовтня 2014 року, 18 лютого

2015 року, постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, а також постанову Пленуму Верховного Суду Української РСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та лист Верховного Суду України від

26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)».

Водночас ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і

ОСОБА_8, просять поновити строк подання заяв про перегляд зазначеного судового рішення, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частин першої, третьої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання, на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяв про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені заявниками причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявників, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4,

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_8, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанцій, виходив з того, що сім'я ОСОБА_10 та сім'я ОСОБА_4 перебували на квартирному обліку в різних районах м. Києва; члени сім'ї ОСОБА_10 понад десять років тому правомірно приватизували сіпну квартиру, ставши її власниками.

Наданими для порівняння ухвалами від 9 жовтня 2013 року, 22 жовтня 2014 року, 18 лютого 2015 року суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення суду та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки судами не встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справ.

Рішенням від 6 лютого 2013 року суд касаційної інстанції задовольнив позовні вимоги про зобов'язання надати житлову площу зазначивши, що відповідач повинен надати позивачеві, як учаснику ліквідації аварії наслідків на Чорнобильській АС другої категорії, житлову площу, але відповідно до його черги у списку осіб, які потребують житла.

Порівняння зазначених судових рішень судів касаційної інстанції, наданих заявниками на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від

18 вересня 2013 року (№ 6-92цс13), прийнятій у справі за позовом прокурора про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та її повернення, містяться висновок про те, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявниця, не суперечить правовому висновку викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України, оскільки в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року та у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України прийнято надану для порівняння постанову, наявні різні предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини.

Постанова Пленуму Верховного Суду Української РСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та лист Верховного Суду України від

26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» не є постановами Верховного Суду України, прийнятими у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому на них не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Копії інших різних за змістом судових рішень чи постанов Верховного Суду України до заяви не додано.

За таких обставин вважати заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_8, обґрунтованими немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 й ОСОБА_8, строк подання заяв про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 й ОСОБА_8, до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Департамент охорони здоров'я Київської міської ради (Київської міської державної адміністарції), Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерсва оборони України, про скасування розпорядження, визнання недійсними ордера та свідоцтва про право власності на житло, виселення з квартири, визнання права користування квартирою, зобов'язання надати квартиру та вселення за заявами ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 й ОСОБА_8, про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема