Справа № 303/7473/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

25 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Панька В.Ф.,

суддів Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.,

при секретарі Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства « Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 січня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» /надалі Банк/ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку, розташованого за адресою: Закарпатська обл., Мукачівський район, с.Дерцен, вул. Ракоці, буд. 292. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.09.2014 року за позовом ПАТ КБ ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, позов задоволено частково - звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок №292 по вул. Ракоці в с.Дерцен Мукачівського району Закарпатської області, загальною площею 102,60 кв.м, житловою площею 51,70 кв.м та який на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, шляхом продажу вказаного предмета ПАТ КБ ПРИВАТБАНК. Позивач, посилається на те, що відповідності до ст.40 Закону України „Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Вказував на те, що ПАТ КБ ПРИВАТБАНК - іпотекодержатель, повідомляв відповідача про необхідність звільнення вказаного житлового будинку у добровільному порядку, що підтверджується письмовим повідомленням, однак відповідач не виселилася у добровільному порядку, а тому підлягають виселенню в судовому порядку. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просить зняти відповідачів з реєстрації за вказаною адресою. Зазначеним рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено. Банк не погодивсяз цим рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення вказаного позову. Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріально та процесуального права. Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги апелянта зводяться до твердження того, що: положення ч.2 ст. 109 ЖК України не покладає обовязок на Банк надати тимчасове житло відповідачам чи зазначити його у позові, тобто Банком не порушено вказану норму матеріального права, а тому ч.2 ст. 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у задоволенні позову; судом першої інстанції не зясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення; не перевірені чи відсутні вільні приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідача. Однак, зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги на підставі наступного. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна з сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, відповідно до ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом, яким регулюється виселення, є відповідні норми ЖК України. Зокрема це ст.109 ЖК України відповідно до ч.ч.1,2 якої виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом; громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Цим вимогам відповідає і правова позиція ВСУ у справі № 6-39 цс 15 від 18.03.2015 року, яка є обовязковою для врахування при вирішенні спору відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України. По справі установлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.09.2014 року - звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11 липня 2008 року, який складається з: будинку №292 по вул.Ракоці, в с.Дерцен, Мукачівського району, Закарпатської області, загальною площею 102,60 кв.м, житловою площею 51,70 кв.м та який на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка була передану в іпотеку банку і яка не була придбана за рахунок отриманого кредиту. В цій квартирі проживає відповідач і останньому запропоновано виселитись в добровільному порядку, що ним не зроблено. Однак для того, що він був виселений в судовому порядку на підставі ст.40 ЗУ «Про іпотеку» необхідно виконати вимоги ч.2 ст.109 ЖК України, зміст якої наведено вище і відповідно до якої йому повинно бути надане інше постійне місце проживання, адреса якого повинна бути вказана в рішенні суду. Таких даних позивачем не надано, відповідно до чого суд констатує про неможливість виселення відповідача. Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянт не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції. Отже, суд першої інстанції всебічно і обєктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає. Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» відхилити.

2. Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 січня 2016 року по даній справі залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді :