№ 201/4048/16- ц
провадження 2/201/2039/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквадельф» про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 березня 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ТОВ «Аквадельф» про поновлення на роботі та визнання рішення загальних зборів про звільнення недійсним, в судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги про визнання рішення загальних зборів про звільнення недійсним не розглядати, вони їх не підтримують, оскільки є рішення суду з цього питання і воно набрало законної сили, таким чином уточнивши вимоги. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивач з 26 серпня 2015 року був безстроково прийнятий на посаду генерального директора ТОВ «Аквадельф» і певний час працював там. 08 лютого 2016 року протоколом загальних зборів учасників вказаного ТОВ на порядок денний було поставлене питання про звільнення позивача з роботи та призначення іншої особи. Про своє звільнення з роботи позивача дізнався 09 березня 2016 року від іншого учасника цього ТОВ ОСОБА_2. Вказане звільнення з роботи вважає незаконними, оскільки він не бажав звільнятися з посади, заяви не подавав, на зборах присутнім не був, попередження йому не виносилося, запису в трудову книжку не робилося і наказ про звільнення не надавався; строк на звернення до суду не пропустив з цих підстав, неналежного виконання своїх обов'язків в нього також не було. Відповідачем до нього не застосовувалися будь-які заходи дисциплінарного, адміністративного чи іншого характеру. Вказане свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернулася до відповідача з питанням добровільного і самостійного вирішення питання про його незаконне звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саме рішення зборів та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив поновити на роботі, задовольнивши фактично уточнені вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Аквадельф» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач працював на посаді генерального директора ТОВ «Аквадельф». 08 лютого 2016 року рішенням загальних зборів учасників вказаного ТОВ позивача звільнено з роботи і призначено іншого працівника. Вказане рішення винесене і проведене у точній відповідності до норм ЦК, КЗпП України, будь-яких порушень відповідачем не допущено. Їх дії з цього питання були з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Позивач пропустив строк для звернення до суду і лише з цих підстав позов не може бути задоволеним. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 26 серпня 2015 року дійсно був безстроково прийнятий на посаду генерального директора ТОВ «Аквадельф» і певний час працював там. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Аквадельф», оформленим протоколом від 08 лютого 2016 року загальних зборів учасників вказаного ТОВ позивача було звільнено з роботи та призначення іншої особи - ОСОБА_3. Про своє звільнення з роботи, як стверджує заявник, позивач дізнався 09 березня 2016 року від іншого учасника цього ТОВ ОСОБА_2. Вказане звільнення з роботи ОСОБА_1 вважає незаконними, оскільки він не бажав звільнятися з посади, заяви не подавав, на зборах присутнім не був, попередження йому не виносилося, запису в трудову книжку не робилося і наказ про звільнення не надавався; відповідачем до нього не застосовувалися будь-які заходи дисциплінарного, адміністративного чи іншого характеру. Вказане свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернулася до відповідача з питанням добровільного і самостійного вирішення питання про його незаконне звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Строк на звернення до суду не пропустив, неналежного виконання своїх обов'язків в нього також не було. Позивач вважає незаконним не тільки саме рішення зборів та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26 серпня 2015 року дійсно був безстроково прийнятий на посаду генерального директора ТОВ «Аквадельф» і певний час працював там. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Аквадельф», оформленим протоколом від 08 лютого 2016 року загальних зборів учасників вказаного ТОВ позивача було звільнено з роботи та призначення іншої особи - ОСОБА_3.

Судова практика судів вищих інстанцій виходить з того, що працівник має знати підстави та мотиви свого звільнення, а роботодавець може розірвати укладений на невизначений строк трудовий договір та звільнити працівника з власної ініціативи включно з підстав визначених законом, і з дотриманням визначеного в законі порядку. Як зазначено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 жовтня 2015 року в цій справі, видача наказів, а також визначення підстав, мотивів, обґрунтувань та виду дисциплінарного стягнення відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та відповідно у справі про поновлення на роботі має перевірятись законність обґрунтування відповідного наказу про звільнення особи з роботи.

Зазначені вимоги закону при звільненні позивача відповідачем не додержані, передбачених законом підстав, необхідних мотивів та обґрунтування його звільнення не містить. Вказане є самодостатньою складовою для поновлення позивача на роботі.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розрахунок втраченого позивачем заробітку внаслідок незаконного звільнення здійснюється відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, листів Мінпраці та соцполітики від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13, від 09 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13, а також відомостей Пенсійного фонду України, але вказаного відповідачем проведено не було.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя.

Позивач не бажав звільнятися з посади, заяви про це не подавав, на зборах присутнім не був, попередження йому не виносилося, запису в трудову книжку не робилося і наказ про звільнення не видавався; відповідачем до нього не застосовувалися будь-які заходи дисциплінарного, адміністративного чи іншого характеру.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Строк для звернення до суду з позовом не пропущено, оскільки на вказаних зборах він присутнім не був, а дізнався про них лише в березні; його підпис на протоколі свідчить лише про те, що немає зауважень до самого протоколу, але там не вказано, коли цей запис зроблено та чи виконано всі інші передбачені законом процедури (порядок) , які повинен був застосувати відповідач при звільненні позивача.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, порушено його права, завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги посилання представника відповідача на не згоду з позовом, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і об'єктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при прийнятті вказаного рішення про звільнення та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, не надання чи недостовірності інформації.

Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора ТОВ «Аквадельф» з внесенням змін до відомостей про ТОВ «Аквадельф», що містяться в Єдиному державному реєстрі відповідно до чинного законодавства, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнути з ТОВ «Аквадельф» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп..

Таким чином суд вважає, що обставини уточнених позовних вимог знайшли своє об'єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 21, 23, 36, 41, 116, 117, 147, 149, 221, 232, 233, 235, 238 КЗпП України, ст. ст. 8, 13 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквадельф» з внесенням змін до відомостей про ТОВ «Аквадельф», що містяться в Єдиному державному реєстрі відповідно до чинного законодавства.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквадельф» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -