Справа №: 272/626/16-ц
Провадження № 2/272/448/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Брагіна В.І.

при секретарях Бондаренко Л.М.,Ахановій О.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1,відповідача ОСОБА_2,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Андрушівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про примусове виселення з приватного житлового будинку,-

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просила висилити відповідача з будинку АДРЕСА_1оскільки він є тимчасовим жильцем та створює умови,за яких спільне проживання з ним неможливе. Зазначила,що сільська рада більш 10 років тому посилила їй в якості тимчасового мешканця відповідача,який в подальшому за вчинений злочин був засуджений та відбував покарання у вигляді позбавлення волі.Після звільняння з місць позбавлення волі ОСОБА_2 знову попросився проживати у неї та вона йому дозволила.Але внаслідок неправомірної поведінки відповідача : зловживання спиртними напоями,погроз фізичної розправи тощо,спільне проживання стало неможливим та вона змушена проживати у родичів.Ніякої згоди на прописку відповідача в своєму будинку вона не давала та яким чином він на даний час зареєстрований в будинку - їй невідомо.

В судовому засідання представник позивача позов підтримала з зазначених у ньому підстав, уточнила позовні вимоги,просила висилити відповідача,оскільки спільне проживання з ним неможливе внаслідок його неправомірної поведінки. Додала,що позивач є інвалідом та вона забрала її на проживання до себе. Їй невідомо,в якості кого був прописаний відповідач в будинку позивача.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та просив позов відхилити. В обґрунтування такої позиції зазначив наступне :дійсно, він проживав разом з позивачем у її будинку,в який вселився в якості члена її сім'ї,оскільки був її співмешканцем. Він доглядав за позивачем,в міру можливості зробив добудову будинку та його поточний ремонт,обробляє земельну ділянку. Він був вселений та прописаний в якості члена сім'ї позивача. Твердження представника позивача про те,що він зловживає спиртними напоями,влаштовує сварки та створює умови,за яких спільне проживання з ним неможливе не відповідає дійсності та спростовується наданими їм суду довідками сільської ради, а тому, вважає, що підстав для виселення не має. Додав,що представник позивача забрала позивача проживати до себе,оскільки бажає користуватися будинком АДРЕСА_1

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду,що в 2002-2006 роках вона була секретарем Павелської сільської ради.Приблизно літом 2003 року до неї в сільраду прийшли разом сторони та ОСОБА_3 просила прописати ОСОБА_5 постійно в її будинку.В якості кого він був прописаний вона не пам'ятає.

Заслухав пояснення учасників розгляду,проаналізував надані суду матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини справи :позивачу на праві власності належить будинок АДРЕСА_1.Позивач зареєстрована у вказаному будинку.але на даний час проживає в АДРЕСА_2 (а.с.20).20.062003 року в вищевказаному будинку був постійно зареєстрований відповідач (а.с.37,56). ОСОБА_5 з часу реєстрації постійно проживає за вказаною адресою,зробив добудову будинку та його поточний ремонт,обробляє земельну ділянку,характеризується позитивно,скарг від позивача на нього в сільраду не надходило (а.с.55).

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального права.

Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст. 9 ЖК Української РСР).

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК Української РСР).

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК Української РСР).

Проаналізував фактичні обставини справи та норми права, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається,що відповідач був вселений нею в будинок в якості співмешканця,тобто члена її сім'ї. Зазначені обставини підтверджені обставинами справи : він був зареєстрований там постійно, постійно проживає за вказаною адресою,зробив добудову будинку та його поточний ремонт,обробляє земельну ділянку.

Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власникам житла або законом.

В судовому засіданні було встановлено, що підстав для припинення сервітуту не має. Вимог про це окремо не заявлялось тощо.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 156, 57 ЖК Української РСР, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник квартири має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. Передбачені ст. ст. 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК.

Аналогічні правові висновки зроблені і у відповідних рішеннях Верховним Судом України у справі № 6 24089св06, ухвала від 31 січня 2007 року та справа № 6 - 10552св07, рішення від 28 травня 2008 року.

В судовому засіданні представником позивача не доведені підстави для виселення,передбачені ст. 116 ЖК Української РСР, а саме той факт,що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.В судовому засіданні встановлено,що відповідач доглядає за будинком,характеризується позитивно,з часу його реєстрації,тобто з 2003 року скарг на його неправомірну поведінку з боку позивача в будь-які органи не надходило,будь-які заходи запобігання і громадського впливу до відповідача не застосовувалися.

Саме за таких обставин, суд вважає позов безпідставним та таким, який не підлягає до задоволення.

Враховуючи, що позов має бути відхилений, судові витрати понесені позивачем подальшому перерозподілу не підлягають.

Керуючись ч.1 ст.405 ЦК України,ст.116 ЖК України,ст.ст.15,30,59,61,214-215,218

ЦПК України,суд,-

вирішив :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи,які брали участь у справі,але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:В. І. Брагін