АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Чала А.П.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа: керівник підприємства (структурного підрозділу) Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» Канарський Сергій Романович, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ВАТ «Полтавський ГЗК»), третя особа: керівник підприємства (структурного підрозділу) ВАТ «Полтавський ГЗК» Канарський С.Р., про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Скасовано наказ №398к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 20 квітня 2015 року і звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста екскаватора у ВАТ «Полтавський ГЗК», підписаний керівником підприємства (структурного підрозділу) ВАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді машиніста екскаватора у ВАТ «Полтавський ГЗК» з 21 травня 2015 року.

Стягнуто з ВАТ «Полтавський ГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за період з 21 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року в сумі 93470,08 грн. без вирахування податків і обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць.

В апеляційній скарзі представник ВАТ «Полтавський ГЗК» просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Всупереч вимогам ст.ст. 11, 215 ЦПК України суд вийшов за межі заявлених позовних вимог. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в редакції станом на 20 квітня 2015 року призов або вступ на військову службу або альтернативну (невійськову) службу є безумовною підставою для припинення трудового договору. Для звільнення працівник повинен подати власникові або уповноваженому ним органові повістку військкомату або інший документ, що підтверджує призов або прийняття на військову службу. ВАТ «Полтавський ГЗК» було правомірно звільнено ОСОБА_1 із займаної ним посади. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не було пропущено строку звернення до суду з даним позовом, пославшись на положення ст. 253 ЦК України.

В апеляційній інстанції представник ВАТ «Полтавський ГЗК» підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 , та його представник не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення представника ВАТ «Полтавський ГЗК», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 29 липня 2008 року ОСОБА_1 працював у ВАТ «Полтавський ГЗК» машиністом екскаватора, що підтверджується записом у його трудовій книжці (а. с. 6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 було видано наказ №44 «Про черговий призов громадян на строкову службу» (а. с. 10).

17 квітня 2015 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з ВАТ «Полтавський ГЗК» у зв`язку із призовом на строкову військову службу. На підставі наказу №398 (розпорядження) про припинення трудового договору від 20 квітня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підстав п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на строкову військову службу (а. с. 8, 44).

В день звільнення ВАТ «Полтавський ГЗК» з позивачем було проведено повний розрахунок.

Згідно довідки №2/604 Комсомольського районного військового комісаріату від 18 березня 2016 року, відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20 травня 2015 року №114 ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (м. Київ) (а.с. 11).

Вважаючи, що його було звільнено з порушенням вимог ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 119 КЗпП України, 04 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ «Полтавський ГЗК», в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконним і скасувати наказ №398к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 20 квітня 2015 року, поновити його на посаді машиніста екскаватора ВАТ «Полтавський ГЗК» з 21 квітня 2015 року і стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 93 470,08 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права.

Підстави для припинення трудового договору визначено ст. 36 КЗпП України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 , як одну з підстав для припинення трудового договору визначено призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Відповідно до гарантій, закріплених ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на день звільнення позивача, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Частиною 3 ст.119 КЗпП України визначено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Водночас, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у відповідній редакції передбачає, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

З метою усунення неточностей у формулюванні положень чинного законодавства, що регулює питання соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, Законом України №433 від 14 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який набрав чинності 11 червня 2015року було внесено зміни в ст. 119 КЗпП України: у частині третій слова "призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" замінити словами "призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", а слова "до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року" - словами "до дня фактичної демобілізації"; викладено п. 3 ч. 1 ст. 36 в наступній редакції: "3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу".

Як було встановлено судом та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу під час дії особливого періоду.

Отже на нього поширювалися гарантії щодо збереження за ним місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаною нормою є безумовними.

Встановивши наявність у ОСОБА_1 відповідних гарантій, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що у ВАТ «Полтавський ГЗК» були відсутні підстави для звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на строкову військову службу.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що згідно з п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в редакції станом на 20 квітня 2015 року призов або вступ на військову службу або альтернативну (невійськову) службу був безумовною підставою для припинення трудового договору.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо строків звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поновлення на роботі.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за позовними вимогами ОСОБА_1 мав місце перебіг позовної давності ( п.4. ч.1 ст. 253 ЦК України), оскільки позивач призваний на строкову військову службу і звернувся до суду за захистом порушених прав під час перебування на військовій службі.

Разом з тим, положення ЦК України не підлягають застосуванню при вирішенні трудових спорів.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

ОСОБА_1 не було доведено поважності причин пропуску ним строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Як на підставу для поновлення строку на звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на перебування його у складі Збройних Сил України. Наведені обставини не можуть бути визнані достатньою підставою для поновлення йому строку звернення до суду з позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримав копію наказу №398 (розпорядження) про припинення трудового договору від 20 квітня 2015 року в день його звільнення. Позов про поновлення на роботі поданий представником ОСОБА_1 адвокатом Приліпком О.Д. лише 04 квітня 2016 року, тобто майже через рік (а. с. 18).

Відповідно до довідки Комсомольського районного військового комісаріату від 18 березня 2016 року №2/604 ОСОБА_1 був направлений для проходження військової служби до військової частини відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20 травня 2015 року, тобто через місяць після отримання наказу про звільнення з ВАТ «Полтавський ГЗК»(а. с. 11).

Сам по собі факт перебування позивача у складі Збройних Сил України не може бути підставою для поновлення йому строку звернення до суду, оскільки ним не було доведено, що перебуваючи у складі Збройних Сил України, він не мав можливості звернутися до суду, зокрема, відправивши позовну заву поштою.

Також, як вбачається з матеріалів справи, договір про надання правової допомоги був укладений ОСОБА_1 з адвокатом Приліпком О.Д. 29 лютого 2016 року, тоді як позов був поданий до суду лише 04 квітня 2016 року (а. с. 14).

Враховуючи викладене, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із пропуском визначеного ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа: керівник підприємства (структурного підрозділу) Відкритого акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» Канарський Сергій Романович, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді