У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2016 року у справі за позовом приватного підприємства «Шибумі» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, в порядку регресу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року приватне підприємство «Шибумі» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 15 квітня 2010 року ОСОБА_2 працював у позивача водієм та виконував обов'язки експедитора по перевезенню вантажу ПП «Шибумі». 26 вересня 2013 року між ПП «Шибумі» та ТОВ «АВІ Логістик» було укладено договір «Про надання товарно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжміському та міжнародному сполученні». На виконання цього договору ПП «Шибумі» та ТОВ «АВІ Логістик» узгодили заявку на перевезення спортивного одягу за маршрутом м. Котка - м. Київ. Перевезення вантажу було доручено водію-експедитору ОСОБА_2 При розвантаженні доставленого до м. Києва вантажу, було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 139 720,44 грн. В процесі вирішення спору між юридичними особами було укладено мирову угоду, яку затверджено ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02 червня 2015 року. За умовами угоди позивач сплатив ТОВ «АВІ Логістик» 56 700 грн.

Посилаючись на те, що 15 квітня 2010 року між ПП «Шибумі» та ОСОБА_2 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 розмір завданих працівником збитків в розмірі 56 700 грн.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2016 року, позов ПП «Шибумі» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПП «Шибумі» 56 700 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 серпня 2016 року у задоволенні позову ПП «Шибумі» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2016 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 серпня 2016 року змінено, виключено з третьої сторінки рішення абзаци 9 і 10 наступного змісту: «Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доказів наявності усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст. 130 КЗпП України позивач суду не надав.

Тому, вимоги позову безпідставні та задоволенню не підлягають.».

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із ненадання позивачем належних і допустимих доказів наявності усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст. 130 КЗпП України, зокрема відсутності вини відповідача у спричиненні шкоди, оскільки відповідно до положень ст. 134 та п. 4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його провини.

В обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову суд також послався на пропуск позивачем річного строку позовної давності, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, та відсутності підстав для його поновлення, оскільки початком перебігу строку позовної давності є 01 жовтня 2013 року - день виявлення недостачі товару.

Апеляційний суд враховуючи, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини щодо пропуску позивачем річного строку на звернення до суду з позовом про відшкодуванні матеріальної шкоди та відсутності поважних причин для його поновлення, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, і з зазначених підстав судом також відмовлено в задоволенні позовних вимог, дійшов правильного висновку про виключення з третьої сторінки рішення абзаци 9 і 10 наступного змісту: «Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доказів наявності усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст. 130 КЗпП України позивач суду не надав. Тому, вимоги позову безпідставні та задоволенню не підлягають», а в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки суду не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2016 року у справі за позовом приватного підприємства «Шибумі» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, в порядку регресу.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов