Справа № 372/4005/15-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/2890/16 Доповідач у 2 інстанції Поліщук М. А.
Категорія 22 25.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Антоненко В.І., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним Договір оренди житлового будинку від 05 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4, з однієї сторони та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з іншої сторони, усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з зазначеного будинку.

Позов обґрунтовано тим, що з 26 лютого 1977 року воназ ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі по 24 вересня 2014 року, коли було здійснено реєстрацію розірвання шлюбу на підставі рішення суду.

Посилалась, що в період шлюбу нею і ОСОБА_4 як подружжям було набуто у спільну сумісну власність нерухоме майно, в тому числі й житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1,право власності на який було оформлено на відповідача ОСОБА_4

Вказувала, що вказаний житловий будинок вважає спільним майном подружжя, а тому оспорюваний договір оренди 05 липня 2015 року є недійсним, як укладений без її письмової згоди як другого співвласника і таким, що порушує її права як співвласника нерухомого майна.

Також, зазначала, що довіреність видана ОСОБА_2 від 03 липня 2015 року ОСОБА_4 на представництво інтересів в органах судової влади не уповноважувала його на укладення спірного договору оренди, а тому ОСОБА_2не мав права на укладення договору оренди, а інша довіреність, видана ОСОБА_4 на вчинення дій з питань оформлення документів, пов'язаних з ремонтом, обслуговуванням, здачею в оренду житлового будинку, складена06 липня 2015 року, тобто через день після вчиненняосопорюваного договору оренди.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним Договір оренди від 05 липня 2015 року, укладений міжОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 на підставі Довіреності серії НАО 526402 від 03 липня 2015 року та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

26 лютого 1977 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. (а.с.10).

Рішенням Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. (а.с.22).

24 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції складено актовий запис № 322 про те, що здійснено реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року (а.с.55) та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_4 Серії НОМЕР_1

26 вересня 2001 року ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_9, відповідно до якого ОСОБА_4 придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців В.П. та зареєстровано в реєстрі за № 3793.

12 жовтня 2001 року КП КОР Обухівського БТІ проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок. (а.с.11-12).

14 листопада 2011 року ОСОБА_4 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.105).

05 липня 2015 року між ОСОБА_2, як орендодавцем, на підставі виданої ОСОБА_4 довіреності від 03 липня 2015 року, укладено оспорюваний договір оренди вказаногобудинку з орендарями ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.117-119).

Також судом встановлено, що на час вирішення спору про визнання договору оренди недійсним, в Обухівському районному суді розглядається справа про поділ майна між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і до майна, яке підлягає поділу, в тому числі входить будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який є предметом оспорюваного договору оренди.

Встановивши вказані обставини, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок був придбаний за час сумісного проживання у шлюбі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і є спільною сумісною власністю подружжя.

Також зазначено, що доказів, що будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_4, що ОСОБА_3 надавала свою згоду як співвласник на укладення спірного договору оренди, суду надано не було.

Крім цього, суд вказав, що на момент укладення договору оренди ОСОБА_2 не мав повноважень на його укладення від імені ОСОБА_4, так як довіреність, яка уповноважувала його на укладення договору оренди, була надана ОСОБА_4 6 липня 2015 року, тобто після укладення договору.

Проте з такими висновками погодитись не можна із наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст..203 ЦК України

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного договору оренди будинку.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який є предметом договору оренди був придбаний за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2001 року на ім.»я ОСОБА_4.

На час придбання цього будинку шлюб ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було розірвано рішенням суду від 20 серпня 1992 року.

Та обставина, що реєстрація розірвання шлюбу проведена 24 вересня 2014 року і шлюб, як доводила позивач, є припиненим з моменту реєстрації розлучення відповідно до ст..44 КПШС України, який був чинним до вступу в дію Сімейного кодексу України з 1 січня 2004року, не свідчить про доведеність того, що вказаний будинок був нажитий за час спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у шлюбі і є їх спільною сумісною власністю.

Приймаючи до уваги, що шлюб між сторонами розірвано 20 серпня 1992 року рішенням суду, а житловий будинок придбаний 26 вересня 2001 року, тобто після розірвання шлюбу, то факт придбання цього житлового будинку за спільні кошти і те, що цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя є обставиною, яка підлягає доказуванню у іншій цивільній справі, яка розглядається в Обухівському районному суді з іншим предметом позову про поділ майна між ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Таким чином, оскільки ОСОБА_11 не надала доказів, що вона є співвласником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за змістом ст..3 ЦПК України оспорюваний договір оренди будинку від 5 липня 2015 року не може вважатись таким, що порушує права позивача.

Суд першої інстанції до правовідносин сторін невірно застосував положення ст..ст.60, 63, 65, 68 Сімейного кодексу України, положення ст..ст.202, 203, 215, 369, 759, 761 Цивільного кодексу України.

Та обставина, що на час укладення договору оренди будинку ОСОБА_2 не мав повноважень на його укладення від імені ОСОБА_4, так як довіреність, яка уповноважувала його на укладення договору оренди, була надана ОСОБА_4 6 липня 2015 року, тобто після укладення договору, не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, поскільки ОСОБА_11 не була стороною цього Договору і не довела порушення своїх прав.

Крім цього, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги на те, що цей правочин, вчинений ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 з перевищенням повноважень в подальшому був схвалений ОСОБА_4, що відповідає вимогам ст..241 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що вказаний позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком є передчасним до вирішення іншої справи у спорі між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про поділ майна, до складу якого входить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2

ОСОБА_3 не довела свого позову, що є її обов»язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України.

За таких обставин, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду відповідно до ст..309 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити за недоведеністю і необгрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст..ст.303, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року - скасувати і ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: