Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Шеремет А.М.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лі Наталії Костянтинівни на рішення Рівненського міського суду від 1 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням, відкриття особового рахунку та укладення договору найму і за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням і укладення договору найму,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням, відкриття особового рахунку та укладення договору найму.

У березні 2015 року третя особа ОСОБА_3 пред'явила самостійний позов до ОСОБА_1 і Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та укладення договору найму.

Рішенням Рівненського міського суду від 1 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. За ОСОБА_1 визнано право користування частиною житлового приміщення кімнати (квартири) № 2 загальною площею 15 кв. м на АДРЕСА_1, що складається з жилої кімнати площею 8,5 кв. м та кухні площею 6,5 кв. м. Виконавчий комітет Рівненської міської ради зобов'язано укласти з ОСОБА_1 договір найму на цю частину кімнати (квартири) № 2 загальною площею 15 кв. м та відкрити особовий рахунок.

Позов ОСОБА_3 задоволено. За ОСОБА_3 визнано право користування жилою кімнатою площею 11, 7 кв. м, що знаходиться у квартирі № 2 на АДРЕСА_1. Виконавчий комітет Рівненської міської ради зобов'язано укласти з ОСОБА_3 договір найму на зазначену частину квартири № 2 на АДРЕСА_1 та відкрити особовий рахунок.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Лі Н.К. посилалася на те, що квартира № 2 на АДРЕСА_1 знаходиться на першому поверсі і складається з двох жилих кімнат площею 11,7 кв. м і 8,5 кв. м та кухні площею 6,5 кв. м. Загальна площа всієї квартири становить 26,7 кв. м. Тамбур площею 1,7 кв. м та коридор площею 3,8 кв. м є приміщеннями загального користування для обох квартир № 1 і № 2, що розташовані на АДРЕСА_1.

Визнавши за ОСОБА_3 право користування жилою кімнатою площею 11, 7 кв. м, що знаходиться у квартирі № 2 на АДРЕСА_1, суд першої інстанції тим самим розділив квартиру № 2 на АДРЕСА_1 між двома користувачами квартир № 1 та № 3.

При цьому місцевий суд не врахував, що квартира № 1 та квартира № 2 розташовані на першому поверсі двоповерхового будинку АДРЕСА_1, а квартира № 3 - на другому мансардному поверсі цього будинку, що видно з експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку АДРЕСА_1.

Суд проігнорував те, що 15 квітня 2003 року матері позивачки - ОСОБА_4 для поліпшення житлових умов було видано ордер на заняття житлового приміщення окремої квартири № 2 у відомчому сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, яка звільнилася після смерті ОСОБА_5, а позивачка ОСОБА_1 як член сім'ї ОСОБА_4 на законних підставах вселилася у це надане житлове приміщення, що підтверджується пропискою ОСОБА_4 у квартирі № 2.

У подальшому через погрози з боку сім'ї ОСОБА_3 ОСОБА_4 змушена була виписатися з квартири № 2. Кімнату площею 11,7 кв. м у квартирі № 2 ОСОБА_3 зайняла самовільно і користується нею без будь-яких правових підстав як складським приміщенням, не сплачуючи за це нікому коштів. За квартири № 1 та № 2 платить позивачка ОСОБА_1, яка заборгованості за комунальні послуги немає.

ОСОБА_3 просила суд про задоволення її позовних вимог на підставі ст. 54 ЖК України. Проте кімната, на яку вона претендує, розташована на першому поверсі і не є суміжною з її квартирою, яка розташована на другому мансардному поверсі будинку АДРЕСА_1.

Покликаючись на ці обставини, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Лі Н.К. рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позовні вимоги сторін, суд першої інстанції керувався правилами ст. 54 ЖК України та виходив з того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у добровільному порядку розділили між собою квартиру № 2 на АДРЕСА_1, встановили порядок користування нею, несуть витрати на її утримання та дотримуються встановленого порядку користування вже протягом тривалого часу.

Проте погодитися з таким підходом місцевого суду до вирішення спору сторін колегія суддів не може.

Статтею 54 ЖК України визначено, що якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Правила, передбачені частинами першою і другою цієї статті, застосовуються незалежно від належності жилого будинку. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цією статтею, спір може бути вирішено в судовому порядку. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Таким чином, стаття 54 ЖК України стосується випадків звільнення ізольованого чи неізольованого жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі.

Між тим, з матеріалів справи безспірно вбачається, що позивачка ОСОБА_1 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 та сім'я ОСОБА_3 проживають не в одній квартирі на умовах найму, а є власниками (співвласниками) двох різних ізольованих одне від одного житлових приміщень (а. с. 10, 38). Квартири № 1 та № 3, які належать ОСОБА_4 та сім'ї ОСОБА_3, не є суміжними і знаходяться відповідно на першому і другому мансардному поверхах житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується експлікацією внутрішніх площ до плану цього житлового будинку та іншими матеріалами справи (а. с. 39-40, 81-82, 121-124,138).

Як установлено судом, мати позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 свою теперішню квартиру № 1 отримала на підставі спільного рішення адміністрації і профкому Рівненського міського об'єднання „Продтовари" № 17 від 11 вересня 1990 року, в якому вона працювала, та ордера НОМЕР_1 від 16 листопада 1990 року, виданого Рівненським міським об'єднанням „Продтовари" на зайняття житлового приміщення (окремої кімнати) загальною площею 22 кв. м у відомчому сімейному гуртожитку на АДРЕСА_1 на склад сім'ї з 4-х чоловік, одним з яких була позивачка у даній справі ОСОБА_1 (а. с. 5-6).

14 квітня 2003 року спільним рішенням № 17 адміністрації і профкому Спеціалізованого державно-комунального торгово-виробничого підприємства «Мобрезерв» (в якому працювала ОСОБА_4), матері позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 на склад сім'ї з 4-х чоловік була виділена звільнена кімната № 2 у відомчому сімейному гуртожитку на АДРЕСА_1, що знаходився на балансі СДКТВП „Мобрезерв". На підставі цього рішення Спеціалізованим державно-комунальним торгово-виробничим підприємством «Мобрезерв» 15 квітня 2003 року ОСОБА_4 було видано ордер НОМЕР_1 на зайняття окремої кімнати № 2 (яка у подальшому стала спірною квартирою № 2) загальною площею 22 кв. м у відомчому сімейному гуртожитку на АДРЕСА_1 на склад сім'ї з 4-х чоловік (а. с. 7-8).

Після цього ОСОБА_4 у квартирі № 2 прописалася (а. с. 87 зв.), проте у подальшому, згідно з твердженнями позивачки ОСОБА_1, через погрози з боку сім'ї ОСОБА_3 зі спірної квартири № 2 змушена була виписатися. Як стверджує ОСОБА_1, кімнату площею 11,7 кв. м у квартирі № 2 ОСОБА_3 зайняла самовільно і до цього часу користується нею без будь-яких правових підстав як складським приміщенням, не сплачуючи за це ніяких коштів. За квартири № 1 та № 2 платить ОСОБА_1, яка заборгованості за комунальні послуги немає.

26 квітня 2007 року рішенням Рівненської міської ради № 613 житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, які до цього перебували на балансі Спеціалізованого державно-комунального торгово-виробничого підприємства „Мобрезерв", були прийняті у комунальну власність міста та передані на баланс ЖКП „Центральне" (а. с. 9).

Рішенням Рівненської міської ради № 2214-р від 4 грудня 2008 року ЖКП „Центральне" було дозволено відкрити особові рахунки та укласти договори найму з ОСОБА_4 на квартиру № 1 на склад сім'ї з 4-х чоловік (вона, дочка, зять, онук), житловою площею 20, 1 кв. м, та з ОСОБА_3 - на квартиру № 3, житловою площею 21, 5 кв. м, на склад сім'ї з чотирьох чоловік (вона, чоловік і два сини) (а. с. 10).

Спірну квартиру № 2 на АДРЕСА_1, яка звільнилася у 2003 році після смерті ОСОБА_5 й на яку зараз претендують ОСОБА_1 як член сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3, виконком Рівненської міської ради вважає комунальною власністю (а. с. 50).

Зі свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 2009 року вбачається, що власником квартири № 3 на АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 34, 3 кв. м, є ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у рівних частках (а. с. 25, 39-41).

ОСОБА_4 свою квартиру № 1 на АДРЕСА_1 загальною площею 26, 2 кв. м приватизувала одноособово у жовтні 2012 року (а. с. 42).

Право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на належні їм житлові приміщення № 1 та № 3 на АДРЕСА_1 не оспорюється.

Рішенням Рівненського міського суду від 9 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненської міської ради та її Виконавчого комітету, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання права власності на частину квартири (яке набрало законної сили й яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні її позовних вимог) встановлено, що спірну двокімнатну квартиру № 2 на АДРЕСА_1, яка звільнилася у 2003 році після смерті ОСОБА_5, між собою самовільно поділили ОСОБА_3, яка зайняла жилу кімнату площею 11,5 (згідно з даними БТІ - 11,7) кв. м, та ОСОБА_4, яка зайняла решту квартири ОСОБА_5 (а. с. 74).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 52 ЖК України передбачено, що жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 квітня 2016 року Виконавчий комітет Рівненської міської ради було зобов'язано надати апеляційному суду дані про статус та про зміну статусу (гуртожиток чи житловий будинок) будинку АДРЕСА_1, за період з 1990 року по даний час.

З відповіді Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 081056 від 26 травня 2016 року та Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентарризації» № 244 від 12 травня 2016 року вбачається, що будинок АДРЕСА_1, який до квітня 2007 року перебував на балансі Рівненського міського об'єднання „Продтовари", а потім Спеціалізованого державно-комунального торгово-виробничого підприємства „Мобрезерв", має статус житлового будинку.

Таким чином, належних і допустимих законом доказів про те, що житловий будинок АДРЕСА_1, в якому проживають сторони, станом на 14 квітня 2003 року мав статус гуртожитку, сторонами не подано і судом не здобуто.

Тому враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що у 2003 році при наданні матері позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 Спеціалізованим державно-комунальним торгово-виробничим підприємством «Мобрезерв» спірної квартири № 2 нормативних вимог ст. 52 ЖК України дотримано не було, через що у ОСОБА_4 та членів її сім'ї, включаючи позивачку ОСОБА_1, на думку колегії суддів, законних прав на квартиру № 2 на АДРЕСА_1 не виникло.

За встановлених вище обставин є підстави вважати, що після смерті ОСОБА_5, яка померла у 2003 році, спірна квартира № 2 на АДРЕСА_1 у передбаченому законом порядку компетентними органами розподілена не була.

Тому зважаючи на зазначені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є безпідставними і задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 52, 54 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лі Наталії Костянтинівни задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 1 березня 2016 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням, відкриття особового рахунку й укладення договору найму та ОСОБА_3 у задоволенні її позову до ОСОБА_1 і Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням і укладення договору найму відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: