Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, треті особи ОСОБА_3, Третя ОСОБА_2 державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що 20 травня 2014 року помер її свекор ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина у виді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями за заповітом, складеним 12.05.2008 року, після смерті ОСОБА_4 є позивач та його донька ОСОБА_3, яка з батьком не проживала, а після його смерті заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подала.16 жовтня 2014 року позивач звернулась до Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але державним нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку із тим, що вона не надала правовстановлюючий документ на підтвердження права власності ОСОБА_4 на спадкове майно, а також у звязку із тим, що право власності померлого не було зареєстроване у встановленому порядку. За таких підстав, ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом, а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 міської ради витрати, повязані зі сплатою судового збору у сумі 551,20 грн.

У подальшому ОСОБА_1 позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 міської ради витрат, повязаних зі сплатою судового збору у сумі 551,20 грн. залишила без розгляду.

Позивач у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради у судове засідання не зявилась, надала суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, просила вирішити спір на розсуд суду, відповідно до чинного законодавства.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник третьої особи Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.06.1993 року за № 5115, виданого Державним підприємством з ремонту і експлуатації житлового фонду «Жилищник», квартира АДРЕСА_1 на праві приватної сумісної власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

03 листопада 1994 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 03.11.1994 року Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Маріуполя.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.01.2004 року, виданого державним нотаріусом Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори, донька померлого ОСОБА_6 ОСОБА_7, набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яке було зареєстроване в ОСОБА_2 БТІ 04.11.2003 року за реєстраційним № 3299042.

Також встановлено, що 12 травня 2008 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-1238, у відповідності до якого все своє майно в рівних частках заповів ОСОБА_3 та позивачу ОСОБА_1

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 21.05.2014 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ОСОБА_2 міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_4 помер 20 травня 2014 року.

Згідно з матеріалами спадкової справи №602/2014, копії яких надіслані з Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, позивач ОСОБА_1 16.10.2014 року звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого 20 травня 2014 року.

Після відкриття спадкової справи за фактом смерті ОСОБА_4 державним нотаріусом Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори був надісланий лист ОСОБА_3, згідно до якого останній було повідомлено про заведення спадкової справи та розяснено право на звернення до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини у строк до 14.06.2015 року. Однак, у встановлений законом строк ОСОБА_3 до нотаріальної контори не звернулась, спадщину не прийняла, а тому в розумінні ч. 1 ст. 1272 ЦК України вважається такою, що не прийняла її. В матеріалах спадкової справи відсутні будь-які відомості щодо прийняття ОСОБА_3 спадщини та надсилання нею заяви до нотаріусу.

26 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати на її імя свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку спадкової квартири АДРЕСА_1.

Постановою державного нотаріусу Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.11.2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, що складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Відмова державного нотаріусу обґрунтована відсутністю правовстановлюючого документу на право власності спадкодавця на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та відсутності державної реєстрації правовстановлюючого документу у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України).

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1223 ЦК України Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Також згідно з ч. 1 ст. 1275 ЦК України передбачено, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Аналогічні розяснення були викладені в пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де передбачено, що за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Отже за таких умов позивач, як єдиний спадкоємець, який звернувся до нотаріально контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_4, набуває право також на частку у спадщині, яку не прийняла ОСОБА_3 внаслідок неподання заяви до нотаріальної контори, тобто позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом всього майна після смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права.

Відповідно до п. 3.1 ОСОБА_8 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - ОСОБА_8 Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Судом встановлено, що за час свого життя спадкодавцю ОСОБА_4 належала на праві власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності №5115 від 14.06.1993 року.

Крім того, за відсутності у позивача оригінала свідоцтва про право власності № 5115 від 14.06.1993 року, на яке в нотаріально посвідченому свідоцтві про право на спадщину за заповітом мається посилання, що унеможливило оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, судом було витребувано та досліджено матеріали спадкових справ після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Крім того, в матеріалах судової справи мається вказане свідоцтво про право власності, яке завірене печаткою та підписом в.о. начальника відділу приватизації житлового фонду Департаменту міського майна ОСОБА_2 міської ради, що свідчить про наявність правовстановлюючого документу на нерухоме майно у спадкодавця.

Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобовязаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який був чинний в 1979 році на час побудови спірного домоволодіння та видачі свідоцтва про право власності.

З урахуванням зазначених положень законодавства та розяснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт належності та набуття спадкодавцем у встановленому законом порядку права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Також суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання права власності на частину квартири, оскільки інші можливі способи позасудового порядку захисту права власності на спірне майно не можуть бути реалізовані позивачем через відсутність у нього всього обсягу оригіналів правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації на спадкодавця. Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за заповітом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 197, 209, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 328, 1217, 1218, 1261, 1268, 1270, 1274 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7, п.3.1. ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, треті особи ОСОБА_3, Третя ОСОБА_2 державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину квартири № 14, що розташована у будинку № 66 по вул. Сєченова в м. Маріуполі Донецької області.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов