Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.

секретар судового засідання Шугалова О.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 13 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ КБ ПриватБанк звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № VOY0AN02001541 від 30 липня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 27545,68 доларів США на термін до 31.07.2014 року та зобовязувалась повернути вказані кошти та сплатити відсотки за користування ними в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Оскільки відповідач не виконала умови договору належним чином, у неї станом на 25 вересня 2015 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ ПриватБанк в сумі 6862 дол. США, що складається з заборгованості за кредитом 4535,52 дол. США, заборгованості по відсотках за користування кредитом 1763,83 дол. США. та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 562,65 дол. США.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 6862 дол. США, що еквівалентно 147 258, 52 гривні заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOY0AN02001541 від 30 липня 2007 року в сумі 6862 доларів США, що за курсом 21,46 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.09.2015 року складає 147258 гривень 52 копійки.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що існують всі правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідач належним чином не виконала умови кредитного договору.

Проте, такі висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права та при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення , виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання) ( ст.610 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 30.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VOY0AN02001541 (далі Договір). За умовами п. 7.1 Договору банк зобовязувався надати відповідачеві кредитні кошти на строк з 30.07.2007 року по 30.07.2014 року у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 27545,68 дол. США на наступні цілі: купівлю автомобіля у розмірі 19027 доларів США, а також у розмірі 6,81 долар США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрації обтяжень рухомого майна, на сплату страхових платежів за договором страхування наземного транспорту та за договором особистого страхування на строк до 29.07.2008 року у сумі 1040, 2 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 190,27 дол. США та у розмірі 7281,40 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7, даного договору зі сплатою за користування кредитом 1,00 % на місяць на суму заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля та зобовязувалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.10-12).

В судовому засіданні встановлено, що кошти в сумі 19027 доларів США були банком перераховані на рахунки підприємства, що реалізувало транспортний засіб, а 1040,20 доларів США було перераховано на рахунки страхової компанії на сплату страхових платежів за договором особистого страхування та за договором страхування транспортного засобу. 7281,40 дол. США банком резервувались, як такі , що могли бути використані для подальшої оплати страхових платежів.

ОСОБА_3 зобовязувалась в період сплати надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 387,90 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором.

При цьому за змістом договору не можна в категоричній формі визначити, чи обовязковий щомісячний платіж 387,90 доларів США було визначено з врахуванням всієї сума кредитної лінії , яка визначена п. 7.1 Договору в сумі 2754,68 дол. США, чи лише виходячи із суми коштів, які фактично перераховані банком на придбання автомобіля, оплати страхових платежів та комісій банку. В судовому засіданні представник позивача вказувала, що інша сума обовязкового платежу ніж та, що була передбачена п. 7.1 Банком не визначалась та до відома ОСОБА_3 не доводилась.

Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором ( а.с. 4-8) та виписки по рахунку ОСОБА_3 за період з 30.07.2007 року по 01.10 2016 року ( а.с 139-169 ) відповідач, починаючи з моменту укладення договору та по січень 2008 року вносила щомісячно по 388 доларів США, починаючи з січня 2008 року не менше ніж по 400 доларів США.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що ОСОБА_3 за користування кредитом сплачує 1,00 % на місяць на суму заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Згідно з п. 2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання договору; зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк» було надіслано ОСОБА_3 лист-повідомлення від 9 жовтня 2008 року про підвищення процентної ставки з 1 листопада 2008 року до 14.04 % на рік за укладеним між сторонами кредитним договором від 30 липня 2007 року (а. с. 80) . За змістом даного листа такий був надісланий за адресою позичальника вказаною в анкеті та кредитному договорі. При цьому відповідно до кредитного договору у пункті 8.2. якого ОСОБА_3 зазначила місцем своєї реєстрації: Луцький район, с. Радомишль, вул. Церковна, 17, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник відповідача зазначала, що адреса реєстрації та адреса фактичного проживання, що зазначались ОСОБА_3 на час укладення договору та на даний час є незмінними.

Однак, відповідно до змісту листа - повідомлення про зміну відсоткової ставки( а.с. 80) такий був надісланий ОСОБА_3, на адресу Волинська область, Луцький район, с. Радомишль, 65490, тобто на адресу реєстрації відповідача, однак без зазначення вулиці та номеру будинку, хоча такі містились у кредитному договорі.

Представник позивача вказувала, що лист повідомлення був надісланий лише за однією адресою, а саме в с. Радомишль. При цьому представник позивача вказувала, що в звязку із тривалим збігом часу надати інші докази про надіслання та отримання ОСОБА_3 листа про підняття відсоткової ставки не має можливості.

Виходячи з того, що сторони кредитного договору встановили порядок повідомлення позичальника банком про підвищення процентної ставки шляхом саме надіслання йому цього повідомлення про таку зміну, відтак за відсутності у даному листі конкретної адреси позичальника та повне заперечення ОСОБА_3 факту отримання такого листа, а також відсутності інших належних та допустимих доказів його направлення таке повідомлення не можна вважати належним.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, тобто це є істотною умовою, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Отже, у разі недосягнення сторонами кредитного договору згоди у письмовій формі щодо нового розміру процентної ставки умова кредитного договору, що передбачає такий розмір, є нікчемною (ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 236 ЦК України). Вказівка закону на нікчемність договору є імперативною (ч. 2 ст. 215 ЦК України) і такий договір (чи його істотна умова) є недійсним з моменту його укладення (ст. 204, ч. 1 ст. 236 ЦК України) незалежно від того, чи виконали сторони його умови.

Таким чином підняття банком в односторонньому порядку з листопада 2008 року відсоткової ставки за укладеним між сторонами кредитним договором, яка є істотною умовою укладено між сторонами 30 липня 2007 року кредитного договору, при недотриманні процедури повідомлення передбаченої п. 2. 3.1 Договору є нікчемним.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в порушення вимог ст. 10 ЦПК України, Банк не довів тих обставин, на які він посилався, щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про підвищення процентної ставки, оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що Банк надіслав у порядку визначеному п. 2.3.1 Договору кредиту, повідомлення про підвищення процентної ставки за кредитом та не надав доказів сплати кредиту саме за підвищеною ставкою 14,04%.

Посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на те, що відповідач учинила дії на пропозицію ПАТ КБ «ПриватБанк» про підвищення процентної ставки за кредитом шляхом внесення платежів із розрахунку 14,04 %, а тому це є прийняття пропозиції, безпідставні.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості ( а.с. 4-8) та виписки по рахунку ОСОБА_3 за період з 30.07.2007 року по 01.10.2016 року ( а.с 139-159) відповідач з моменту укладення кредитного договору вносила щомісячний платіж у більшому розмірі ніж було обумовленому кредитним договором. Дана обставина представником позивача не спростовувалась та не заперечувалась. Крім того, після підняття у листопаді 2008 року банком відсоткової ставки, не було визначено суму обовязкового платежу, що підлягав сплаті ОСОБА_3. За таких обставин доводи позивача про погодження ОСОБА_3 збільшеної відсоткової ставки шляхом внесення щомісячних платежів у більшому розмірі є безпідставними та необґрунтованими.

З врахуванням наведеного перевірці підлягає виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором від 30.07.2007 року з врахуванням встановленої відсотком ставки на рівні 12% річних та з врахування сплачених банком за рахунок зарезервованих коштів страхових платежів за договором страхування транспортного засобу та особистого страхування.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. ( ч. 2 ст. 10 ЦПК України)

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Судом було запропоновано позивачу з врахуванням наявних у справі доказів, для перевірки як тверджень позивача, так і заперечень відповідача, надати розрахунок заборгованості з врахуванням встановленого п. 7.1. Кредитного договору розміру процентної ставки за кредитним договором на рівні 1% місячного. Представник позивача, вказуючи про правомірність дій банку щодо підняття відсоткової ставки не бажав надавати інший розрахунок окрім того що міститься в матеріалах справи та який проведений по відсотковій ставці 14, 04% на рік.

Як вбачається з меморіальних ордерів, що надані представником позивача до суду апеляційної інстанції позивачем сплачено в інтересах ОСОБА_3 32312.04 грн. страхових платежів за рахунок зарезервованих коштів, що обумовлені п. 7.1 Кредитного договору. В судовому засіданні представник позивача вказувала, що дані кошти були зараховані до тіла кредиту, такі пояснення і підтверджується інформацією , що наявна в розрахунку заборгованості за договором, що долучений до позовної заяви. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості , такий відображений у доларах США , однак позивачем не надано доказів, щодо тих сум коштів у доларах, які були витрачені банком на сплату страхових платежів.

В судому засіданні представник відповідача заперечуючи позовні вимоги, вказувала, що ОСОБА_3 у повному обсязі виконала взяті за кредитним договором зобовязання , щодо повернення тіла кредиту та нарахованих відсотків, комісій. При цьому покликалась на те, що нею сплачено всього за даним кредитним договором 35378 ,20 доларів США, що явно перевищує суму отриманого кредиту.

Відповідно до ст. 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту.

Беручи до уваги строк дії договору (з 30.07.2007 р. по 30.07.2014 року) та обовязковий платіж в розмірі 387.90 дол. США щомісячно орієнтована сукупна вартість кредиту мала складати 32583,60 доларів США.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

Беручи до уваги наведене за відсутності належних доказів, щодо повідомлення ОСОБА_3 про зміну відсоткової ставки за кредитним договором та подальше схвалення такого відсотку останньою, небажанням позивачем надати належний розрахунок заборгованості за кредитним договором, з врахуванням відсоткової ставки , яка передбачена п. 7.1 кредитного договору та була схвалена відповідачем, при сплаті ОСОБА_3 коштів у більшому розмірі ніж орієнтовна сукупна вартість кредиту та відсутності належних та допустимих доказів щодо сум надання реальних коштів ОСОБА_3 , колегія суддів при ходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмові у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді