У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору позики та довіреності недійсними, зобов'язання повернути автомобіль, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у січні 2009 року знайома ОСОБА_4 - ОСОБА_6, зловживаючи довірою ОСОБА_5, під приводом продажу останній квартири у м. Одесі незаконно заволоділа її коштами у сумі 40 тис. доларів США. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2011 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні шахрайства та підробці документів, а також стягнуто з неї на користь ОСОБА_5 308 тис. грн у відшкодування шкоди.

Оскільки невдовзі після вироку суду ОСОБА_6, не відшкодувавши шкоду, померла, ОСОБА_5 почала вимагати від ОСОБА_4 повернення 40 тис. доларів США, якими шахрайським способом заволоділа ОСОБА_6

06 липня 2010 року ОСОБА_5 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_4 крадіжки її золотих прикрас.

7 липня 2010 року за заявою ОСОБА_5 Київським районним відділом Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

На підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2010 року у будинку ОСОБА_4 в ніч з 09 на 10 липня 2010 року проведено обшук.

Після цього ОСОБА_4 доставили до Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області, де слідчий ОСОБА_8, погрожуючи обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наполягав на поверненні ОСОБА_5 коштів.

Такі погрози з боку слідчого сприймались нею реально, тому вона змушена була погодитись на посвідчення довіреності, якою надати повноваження ОСОБА_5 розпоряджатися її автомобілем «Mazda-3», а також на укладення нотаріально посвідченого договору позики на 20 000 доларів США.

10 липня 2010 року її у супроводі співробітника міліції доставлено до приватного нотаріуса ОСОБА_7, де вона за присутності ОСОБА_5 під впливом насильства та погроз зі сторони співробітників правоохоронних органів змушена була видати нотаріально посвідчену довіреність та укласти нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів у ОСОБА_5, які від неї не отримувала.

Після обрання їй 12 липня 2010 року запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд вона звернулась до Управління СБУ України в Одеській області із заявою про неправомірні дії щодо неї, вчинені співробітниками міліції та ОСОБА_5, за якою була порушена кримінальна справа і вироком Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2010 року слідчого працівника Київського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Матеріали за фактом примусу ОСОБА_4 до видачі позивачем довіреності на розпорядження автомобілем і підписання договору позики виділено в окреме провадження та направлено 06 жовтня 2010 року до Управління СБУ в Одеській області для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України, але на час звернення до суду з цим позовом результати їй не відомі.

13 липня 2010 року ОСОБА_4 скасувала довіреність від 10 липня 2010 року, про що одразу ж телефоном повідомила ОСОБА_5 Проте ОСОБА_5 30 липня 2010 року, діючи на підставі скасованої довіреності, від імені ОСОБА_4 зняла автомобіль із реєстраційного обліку.

Вважає, що договір позики та довіреність підлягають визнанню недійсними як такі, що укладені під впливом насильства з метою спонукання її до вчинення правочину, а належний ОСОБА_4 автомобіль «Mazda-3» має бути витребувано у останнього власника - ОСОБА_2 відповідно до ст. 388 ЦК України.

Уточнивши свої позовні вимоги позивач просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між нею та ОСОБА_5, а також довіреність, нотаріально посвідчену 10 липня 2010 року, за якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися її автомобілем «Mazda-3»; зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй вказаний автомобіль та стягнути з ОСОБА_5 на її користь 200 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року змінено та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсними договір позики від 10 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, і довіреність, посвідчену 10 липня 2010 року, за якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися належним їй автомобілем «Mazda-3».

Витребувано у ОСОБА_2 належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 05 лютого 2014 року автомобіль «Mazda-3» та повернуто цей автомобіль ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 10 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року залишено без змін.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити в мотивувальній частині рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог статті 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У разі пропущення зазначеного строку з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимого к про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ЦК України (в редакції закону станом на день укладання спірної угоди), позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року № 4176-VI, ч. 3 ст. 258 ЦК України виключена.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесені змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від грудня 2011 року № 4176-VІ, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Предметом судового спору у зазначеній справі є, в тому числі, визнання недійсними довіреності та договору позики від 10 липня 2010 року як укладених внаслідок застосування до позивача насильства. Інші позовні вимоги є похідними від них. Докази того, що позивачка раніше зверталась до суду з вимогами про захист таких своїх цивільних прав або інтересів суду не надано.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що трьохрічний строк на звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, сплинув 15 січня 2015 року, а позивач звернулася до суду з даним позовом тільки 10 лютого 2015 року.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року.

Відмовити ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору позики та довіреності недійсними, зобов'язання повернути автомобіль, відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов