Справа № 462/8700/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3655/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 08 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицького районного суду м.Львова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді щодо винесення завідомо неправосудного рішення, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицького районного суду м.Львова, про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді щодо винесення завідомо неправосудного рішення, в частині вимог щодо Галицького районного суду м. Львова.

Позовну заяву в частині вимог до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України повернуто позивачу для подання до належного суду.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2, який вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, внаслідок свідомого не виконання суддею положень Конституції України, як норм прямої дії, які підлягали застосуванню, а також, внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Крім цього, на думку апелянта, судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Стверджує, що постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у відкритті провадження за заявою в порядку цивільного судочинства, суд не вказав норму, яка б визначала, що на спірні правовідносини юрисдикція судів не поширюється або те, що суди і судді не відносяться до органів державної влади.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд зобов'язаний був розглянути його позовну заяву, що не було зроблено, в результаті чого порушено його права.

Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 44-48).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - без здійснення фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі до Галицького районного суду м.Львова, Залізничний районний суду м.Львова виходив з того, що позивач, звернувшись до суду з вказаним позовом, фактично оскаржує правомірність процесуальних дій судді(суду), пов'язані із розглядом справи, які виразились в ухваленні процесуального рішення, однак на дані правовідносини не поширюється юрисдикція судів, оскільки чинним законодавством України не передбачено право особи на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої внаслідок вчинення процесуальних дій у зв'язку з розглядом справи та при ухваленні судових рішень та існує інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у визначений законом спосіб.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підставою позову є конкретні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вказуючи на них у поданій ним заяві та доказах.

Як беззаперечно вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до Галицького районного суду м. Львова та держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних, на думку позивача, дій щодо винесення завідомо неправосудного судового рішення, що спричинило приниження його честі, гідності та ділової репутації, яку оцінює в 1 000 000 грн. (а.с. 2-3).

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

В свою чергу, згідно із ст.ст.126, 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а також однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до зазначених положень Конституції, судові рішення і, відповідно, дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов'язаних з підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції.

Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає справи на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції та законодавством про судочинство.

Отже, слід дійти висновку, що суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Таким чином, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно із процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_2 до Галицького районного суду м. Львова на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, районний суд прийшов правильного висновку, що в цій частині справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Що стосується позову, заявленого до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, то суд дійшов вірного висновку про те, що в даному випадку, з огляду на визначений ОСОБА_2 суб'єктний склад відповідача, предмет спору та характер спірних правовідносин, вказаний позов не підлягає розгляду Залізничним районним судом м.Львова.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Окрім того, ч.4 ст.110 ЦПК України визначено, що позови, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, позивач зазначив місцезнаходження відповідача, Державної казначейської служби України - м.Київ, вул. Бастіонна, буд.6, а місцем свого проживання - с.Тартаків Сокальського району Львівської області, що не відноситься до територіальної підсудності Залізничного району м.Львова.

У відповідності до вимог ст.115 ЦПК України. якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі. встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду. про що виноситься ухвала.

Згідно положенням п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України позовна заява повертається у випадку, коли справа не підсудна цьому суду.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не вбачає підстав для задоволення цієї скарги.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.2 ст.307, п.1. ч.1 ст.312, ст.313, п.4 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді : Береза В.І.

Бойко С.М.