Номер провадження: 22-ц/785/601/16
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного правочину,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Кредо-Центр» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного правочину, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.10.2013 року між ним та відповідачем - ТОВ «Кредо-Центр» був укладений договір №131267 про надання послуг, предметом якого є надання відповідачем фінансової послуги з адміністрування фінансових активів, «тобто - системи послуг, спрямованих на придбання клієнтом товару, зазначеного в додатку №1 до цього договору на умовах, передбачених додатком № 2 до договору)». Згідно п. 1.3 додатку № 2 до договору послуги, що є предметом договору, надаються шляхом формування об'єднання клієнтів загальних умов програми «Кредо-Центр», метою яких є придбання товару, зазначеного у додатку №1 до договору.

Виходячи із сформульованого у договорі виду фінансової послуги, посилання у його тексті на отриману відповідачем ліцензію на надання таких послуг, діяльністю відповідача у правовідносинах, що випливають із укладеного договору є адміністрування фінансових активів придбання товарів у групах.

Така діяльність регулюється Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та має відповідати Ліцензійним умовам, затвердженим розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Ці Ліцензійні умови встановлюють вимоги, обов'язкові для виконання заявником/ліцензіатом як на момент отримання ліцензії, так і протягом усього строку її дії.

Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, відповідач, надаючи зазначений вид послуги, порушив його права споживача, уклавши з позивачем договір внаслідок нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, а саме: як вбачається із договірних умов та і у безпосередньому здійсненні діяльності з відповідачем, - така діяльність основному документу, яким останній має керуватись - Ліцензійним умовам, - не відповідає.

Так, зазначений нормативно-правовий акт пов'язує здійснювану відповідачем діяльність з формуванням груп покупців за ознакою однаковості товару та із заздалегідь визначеною кількістю учасників групи, що має бути відображено у договорі, повідомлення учасників про створення груп, укладання договору поставки з постачальником товару до моменту внесення учасниками групи періодичних платежів, ознайомлення учасників із внутрішніми правилами, що оформлюється окремим документом тощо. Однак, в укладеному з позивачем договорі наведені вище обов'язкові умови відсутні. У предметі договору зазначено, що відповідач надає фінансову послугу з адміністрування фінансових активів - про групи нічого не згадується. Лише у п. 1.3 додатку № 2 до договору визначається, що послуги надаються шляхом формування об'єднання клієнтів загальних умов програми «Кредо-Центр», метою яких є придбання товару. При цьому, ні у договорі, ні у додатку №1- до нього, товар - будівельні матеріали, - всупереч вимогам Ліцензійних умов конкретно не визначений. Відсутній документ і про ознайомлення позивача із внутрішніми правилами та інші наведені вище вимоги.

Основне порушення закону відповідачем полягає у недотриманні вимог Ліцензійних умов щодо створення груп, які у договорі визначені як «об'єднання клієнтів». І таке порушення полягає не тільки у створенні груп з невизначеною кількістю учасників, неповідомленні його як учасника про створення групи.

31.10.2013р. за вказівкою консультанта, що діяв від імені відповідача та за наданими банківськими реквізитами, відповідно до п. 3.1 договору позивачем було сплачено реєстраційний платіж у розмірі 17000 грн.,в якості винагороди та оформлення всіх необхідних документів за проведення заходів, пов'язаних з виконанням умов договору, однак права на отримання винагороди від позивача у відповідача не виникло з огляду на неповідомлення його про дату створення групи, у зв'язку з чим ці кошти відповідачем були отримано незаконно та внаслідок обману.

Одночасно отримання зазначених платежів у порушення Ліцензійних умов є порушенням прав позивача як споживача внаслідок введення його в оману щодо права відповідача на отримання цих коштів, що відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є нечесною підприємницькою практикою.

Крім того, ст. 5.4 Ліцензійних умов зобов'язує ліцензіата мати власний веб-сайт (сторінку) в Інтернеті та оприлюднювати на ньому, зокрема, актуальну інформацію про керівників ліцензіата, його відокремлені підрозділи та керівників цих підрозділів, інформацію про дату створення та закриття кожної групи та кількість учасників у ній, а також іншу інформацію, оприлюднення якої передбачено законодавством України.

Однак, сайт або веб-сторінка відповідача - відсутня в інтернеті взагалі, чим обмежено споживачів у доступі до інформації, передбаченої законом, зокрема, про групи та дати їх створення. З одного боку це порушення відповідачем Ліцензійних умов і одночасно порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», згідно п. 5 ч. 1 ст. 21 якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення права споживача відповідачем полягає в недоступності інформації із інтернет-ресурсів про дату створення групи, що є обов'язковою умовою, передбаченою Ліцензійними умовами та, відповідно, неможливості отримання та перевірки інформації щодо дати створення групи та моменту виникнення права на отримання платежів, пов'язаних із цією датою.

Крім того, відповідно до ст. 5.8 Ліцензійних умов ліцензіат має право здійснювати діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах через свої відокремлені підрозділи на підставі отриманої ним ліцензії лише за умови виконання переліку вимог, зокрема, інформація про такі відокремлені підрозділи має бути внесена до Реєстру.

Ні на час укладання із позивачем договору, ні на сьогоднішній день ТОВ «Кредо-Центр» не має у місті Одеса відокремленого підрозділу, внесеного до Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і не має права укладати договори у цьому місті. У зв'язку з цим договір, укладений з ним представником відповідача поза межами, які дозволені законом, що також свідчить про нечесність підприємницької практики ТОВ «Кредо-Центр» та, відповідно, про обман з боку останнього стосовно права на укладання договорів.

ТОВ «Кредо-Центр», не зважаючи на отримання ліцензії на здійснення адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, але не привівши договір у відповідність із вимогами, передбаченими Ліцензійними умовами, фактично здійснює свою діяльність з порушенням зазначеного нормативного акту та, відповідно, норм Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок обману укладає договори та отримує винагороду, передбачену договором, з перевищенням свого права на їх отримання.

Більше того, у п. 9.5 додатку № 2 до договору, «сторони визначили, що умови договору, права та обов'язки сторін, порядок та терміни надання компанією послуг відповідають вимогам чинного законодавства України, відповідно до Ліцензійних умов, а також Закону України «Про захист прав споживачів», не створюють дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду клієнта як споживача та є такими, що задовольняють інтереси клієнта». Тобто, при прямих порушеннях як Ліцензійних умов так і Закону України «Про захист прав споживачів», в наведених вище, ТОВ «Кредо-Центр» шляхом договірної умови декларує про відповідність його діяльності зазначеним законодавчим актам та ще й відносить визначення такої відповідності на розсуд сторін, а фактично, на власний розсуд, так як текст договору виготовлений саме відповідачем. Така договірна умова лише підкреслює обманний характер та нечесність діяльності ТОВ «Кредо-Центр».

Також своїми недобросовісними, нечесними діями відповідач спричинив позивачу моральну шкоду, обманним шляхом заволодівши його коштами та порушивши його право власності на них, яку позивач оцінив у 7000 грн.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що визначені Договором правовідносини, жодним чином не порушують права позивача, не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринку фінансових послуг» чи іншим Законам України, а в діяльності відповідачі відсутні будь-які неправомірні, несправедливі чи недобросовісні дії, або ж такі, що могли б ввести позивача в оману, створювати підстави для визначення Договору недійсним.

Рішенням суду позов задоволено частково.

Визнано договір №131267 про надання послуг від 15.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Кредо-Центр» - недійсним.

Стягнуто з ТОВ «Кредо-Центр» на користь ОСОБА_2 завдані збитки у розмірі 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Стягнуто з ТОВ «Кредо-Центр» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

На вказане рішення суду представник ТОВ «Кредо-Центр» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.05.2015р. апеляційну скаргу ТОВ "Кредо-Центр" задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2015 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо-Центр" на користь ОСОБА_2 завданих збитків у розмірі 34000 грн. скасовано та в цій частині ухвалено, яким стягнуто з ТОВ "Кредо-Центр" на користь ОСОБА_217000 гривен, а також стягнуто ТОВ "Кредо-Центр" на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015р. рішення апеляційного суду Одеської області від 27.05.2015р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач, будучи належним чином сповіщеним про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про причини неявки не сповістив.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутність, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено лише в частині задоволення позовних вимог, в частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення ніким не було оскаржено, а тому перегляду підлягає лише в частині задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи недійсним договір про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів від 15.10.2013 року, укладений між позивачем і ТОВ "Кредо-Центр" суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір товариство ввело позивача в оману.

Стягуючи з ТОВ "Кредо-Центр" на користь ОСОБА_2 майнові збитки у розмірі 34000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що в результаті омани з боку товариства під укладання вказаного вище договору, позивачу були завдані збитки саме на таку суму.

Стягуючи з ТОВ "Кредо-Центр" на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги ґрунтуються на законі і доведені наданими позивачем доказами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як судом не в повному обсязі встановлені обставини, що мають значення для розгляду справи і порушені норми матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

15 жовтня 2013 року між ТОВ «Кредо - Центр» і ОСОБА_2 був укладений договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів, спрямований на придбання товару - будівельних матеріалів.

31 жовтня 2013 року ОСОБА_2 сплатив реєстраційний платіж у розмірі 17000 грн. Реєстраційний платіж згідно із загальними умовами програми «Кредо-Центр» складається з розрахованого відсотка, зазначеного в Додатку № 1 до договору та покриває витрати компанії з організації програми.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що діяльність з надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів ліцензується. Ліцензійні умови затверджені розпорядженням Нацкомфінпослуг №1676 від 09.10.2012 року.

ТОВ "Кредо-Центр" має ліцензію на надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів.

Дійсно, договір про адміністрування має відповідати вимогам статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про захист прав споживачів" та іншим нормативно-правовим актам у сфері регулювання ринків фінансових послуг, а також обов'язково містити, в тому числі:

- найменування товару (марка, модель);

- кількість учасників групи;

- кількість періодичних платежів;

- максимальний строк отримання товару учасником, та інші дані.

Аналізуючи укладений сторонами договір на його відповідність вимогам вказаних вище норм матеріального права суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що укладений з ОСОБА_2 договір не містить відомостей про найменування товару (марка, модель), не містить посилання на кількість учасників групи, в договорі не визначена кількість періодичних платежів, які повинен сплатити позивач, не зазначений максимальний строк отримання ним товару.

В той же час, пред'являючи позов, ОСОБА_2, зокрема, посилався на норми Закону України «Про захист прав споживачів» та на те, що дії відповідача свідчать про нечесну підприємницьку практику та введення його в оману відносно умов договору. Зокрема, договір не містить відомостей про найменування товару (марка, модель), не містить посилання на кількість учасників групи, в договорі не визначена кількість періодичних платежів, які він повинен сплатити, не зазначений максимальний строк отримання ним товару. Отже, позивач зазначив, що укладаючи зазначений договір, відповідач ввів його в оману стосовно характеру правочину, пропонував продукцію у нечіткий і незрозумілий для нього спосіб інформації, доказом чого є сам текст договору та додатки до нього.

Згідно з ч. 1, п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Таким чином, цей Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає в тому числі у введенні в оману споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 230 ЦК України встановлено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Суд першої інстанції, у порушення ст. 214 ЦПЖ України не визначився із правовою підставою задоволення вимог позивача, зокрема задовольнив позов виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, які є самостійними підставами визнання договору недійсним та не можуть бути застосовані як підстава недійсності до одного й того ж правочину, а також не вказав, з яких мотивів та правових підстав визнав договір недійсним.

При цьому суд також належним чином не довів введення позивача в оману під час укладання договору, зважаючи на те, що перед його підписанням позивач мав можливість ознайомитись із текстом та умовами договору.

Висновок суду про заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди також є передчасним з огляду нате, що у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не навів у рішенні належних та допустимих доказів завдання позивачу моральних страждань.

Більш того, відповідно до ст. 611 ЦК України. у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися договірні правовідносини.

Спірним договором не встановлені такі правові наслідки як відшкодування моральної шкоди, а тому колегія суддів вважає, що заявлена позивачем моральна шкода не підлягає стягненню.

На стадії апеляційного провадження усунути зазначені вище недоліки неможливо, так як сторони в судові засідання не з'являються, письмових пояснень з цього приводу не надали.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи в частині задоволення позовних вимог, не довів в цій частині обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду в цій частині не відповідають обставинам справи, суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і ухвалення в цій частині нового рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного правочину відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков