Ухвала

іменем україни

06 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 22 липня 1997 працював на посаді машиніста різальних машин державного підприємства «Державна картографічна фабрика» (далі - ДП «Державна картографічна фабрика»). Наказом Держземагенства України від 09 січня 2013 року було прийнято рішення реорганізувати ДП «Державна картографічна фабрика» шляхом приєднання до Центру державного земельного кадастру та визнати державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр державного земельного кадастру») правонаступником майнових прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика». Відповідно до наказу від 04 червня 2013 позивач був звільнений з займаної посади у зв'язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату. На день звільнення, заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем складала 9 017,96 грн. Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2014 року стягнуто з ДП «Державна картографічна фабрика» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 139,96 грн., проте вказані грошові кошти були виплачені лише 08 липня 2015 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06 червня 2013 року по 08 липня 2015 року в розмірі 73 868,52 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 73 021,08 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ДП «Центр державного земельного кадастру», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 22 липня 1997 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду машиніста різальних машин ДП «Державна картографічна фабрика».

Відповідно до наказу від 04 червня 2013 року позивач був звільнений із займаної посади у зв'язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату.

Правонаступником усіх майнових прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика» згідно з наказом Держземагенства України від 09 січня 2013 року визначено ДП «Центр державного земельного кадастру».

На день звільнення позивача заборгованість по заробітній платі та компенсації ДП «Державна картографічна фабрика» перед ОСОБА_4 складала 9 017,96 грн., що не заперечувалось сторонами.

У зв'язку з невиплатою заборгованості, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2014 року стягнуто з ДП «Державна картографічна фабрика» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 139,96 грн., проте вказані грошові кошти були виплачені лише 08 липня 2015 року, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників (ч. 1 ст. 104 ЦК України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Вказаний вище висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16 та від 05 жовтня 2016 року № 6-2405цс15, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні позивача йому, в порушення вимог трудового законодавства, не були виплачені належні суми при звільненні, що є підставою для стягнення з відповідача, як правонаступника ДП «Державна картографічна фабрика», середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Разом з тим, суд першої інстанції навів розрахунок, з якого виходив при задоволенні позовних вимог частково.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову частково. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К. Гримич