У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, інфляційних втрат, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що в період з 1 лютого 2014 року до 5 травня 2015 року вона на підставі трудового договору працювала на посаді адміністратора оздоровчого центру у фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.). За період роботи заробітна платня їй взагалі не виплачувалася, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 19 500 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її користь: заборгованість із заробітної плати у розмірі 19 500 грн; індексацію заробітної плати у розмірі 2 297 грн 17 коп.; збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5 564 грн 95 коп.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 5 травня 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 61 грн 90 коп.; 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 23 839 грн 87 коп., з яких: заборгованість із заробітної плати у розмірі 19 500 грн; компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2 297 грн 17 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 042 грн 70 коп. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір стягнутої з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди до 1 тис. грн. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4, в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з невиплатою всіх сум, що належали позивачу на день звільнення з вини відповідача, останній повинен сплатити заборгованість із заробітної плати за період з 1 лютого 2014 року до 30 квітня 2015 року, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок своєчасної невиплати заробітної плати.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, врахував характер страждань позивача, їх обсяг, тривалість, загальний розмір заборгованості та, виходячи із засад розумності та справедливості, приймаючи до уваги, що сама ОСОБА_3 тривалий час не зверталася до суду про стягнення заборгованості із заробітної плати, й те, що розмір відшкодування шкоди повинен бути співмірним завданій шкоді, стягнув 1 тис. грн. В іншій частині суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Проте такоговисновку апеляційний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 1 лютого 2014 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено трудовий договір, за умовами якого остання як працівник зобов'язалася виконувати обов'язки адміністратора оздоровчого центру, робота з клієнтами, а відповідач зобов'язався оплачувати роботу в розмірі 1 300 грн на місяць.

5 травня 2015 року зазначений договір було розірвано на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права суд не надав належної правової оцінки доводам відповідача та наданим ним доказам щодо отримання ОСОБА_3 заробітної плати в період з 1 лютого 2014 року до 31 грудня 2014 року.

Зокрема, відповідно до розрахункових відомостей з лютого 2014 року до грудня 2014 року, які наявні в матеріалах справи, за відпрацьовані позивачем дні нараховувалось 1 300 грн, на виплату ОСОБА_3 отримувала 1 156 грн 57 коп. кожен місяць. При цьому ведення додаткових книг, звітів, розрахунків для ФОП чинним законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до наявних у матеріалах справи актів від 10 грудня 2014 року, від 11 грудня 2014 року та від 15 березня 2015 року та показань свідків, саме 4 грудня 2014 року є останнім робочим днем ОСОБА_3, з 4 грудня 2014 року на робочому місці вона не з'являлась, роботу не виконувала, що визнано й позивачем.

Разом з тим згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів сторін та надані ними докази не перевірив, не надав їм належної правової оцінки, не врахував, що в з грудня 2014 року ОСОБА_3 не працювала, вимушений прогул не оспорювала та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову, не перевіривши розрахунок сум, що підлягають стягненню у зв'язку зі звільненням, від чого залежить вирішення додаткової вимоги про відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик