Справа № 490/8834/16-ц
н/п 2/490/3250/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

30 вересня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Головацькому О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів після винесення рішення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/8834/16-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Головацькому О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки, в якому просив стягнути на його користь борг за договорами позики у загальному розмірі 4 405,65 євро (еквівалент 121 688 грн. 99 коп.), з яких:

- за договором від 24 січня 2014 року 1 469,47 євро, з яких: 1 000 євро основна заборгованість, 469,47 євро проценти;

- за договором від 27 січня 2014 року 1 468,93 євро, з яких: 1 000 євро основна заборгованість, 468,93 євро проценти;

- за договором від 21 травня 2014 року 733,19 євро, з яких: 500 євро основна заборгованість, 233,19 євро проценти;

- за договором від 22 травня 2014 року 733,06 євро, з яких: 500 євро основна заборгованість, 233,06 євро проценти.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що між сторонами було укладено договори позики, за якими позивач надав, а відповідачка отримала у користування грошові кошти у розмірі 3 000 євро. В той же час, відповідачка вказані кошти не повернула, у звязку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідачки у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що між сторонами не було укладено договору позики, оскільки зі сторони відповідачки не було вчинено жодних дій, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Крім того, на думку представника відповідачки, платіжне доручення не може вважатися договором, оскільки не відповідає вимогам, які ставляться до договорів, а волевиявлення відповідачки відсутнє.

Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, дослідивши матеріали та обставини справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 січня 2014 року позивачем на імя відповідачки було перераховано грошові кошти у розмірі 1 000 євро. 27 січня 2014 року позивачем на імя відповідачки було перераховано грошові кошти у розмірі 1 000 євро. 21 травня 2014 року позивачем на імя відповідачки було перераховано грошові кошти у розмірі 500 євро. 22 травня 2014 року ОСОБА_5 на імя відповідачки було перераховано грошові кошти у розмірі 500 євро.

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень на переказ грошових коштів.

05 вересня 2015 року ОСОБА_5 відступила ОСОБА_1 право вимоги до відповідачки щодо стягнення грошових коштів у розмірі 500 євро, перерахованих 22 травня 2014 року.

Позивач вважає вказані перекази коштів договорами позики, у звязку з чим 05 серпня 2016 року направив на адресу відповідачки (54003, АДРЕСА_1) вимогу про виконання зобовязань, в якій вимагав протягом семи днів з дня її отримання повернути грошові кошти у загальному розмірі 4 405,65 євро (еквівалент 121 688 грн. 99 коп.).

Відповідачка кошти не повернула, у звязку з чим позивач і звернувся до суду із даним позовом.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Цивільним кодексом України передбачено загальні вимоги до правочину, а також до форми правочину. Так, відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ст. 206 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 207, 208 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

При цьому, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

До правочинів належить, зокрема, і договір позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договори між позивачем та відповідачкою мав бути укладений у письмовій формі, оскільки сума за ними перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян більш як у десять разів.

В той же час, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів (або інший документ, зокрема платіжне доручення про передачу коштів) є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

В той же час, позивачем не було надано жодних доказів того, що кошти, які були перераховані на імя відповідачки, були передані їй у борг із зобовязанням їх повернення.

За такого, суд приходить до висновку, що між сторонами не було укладено договори позики, у звязку з чим вимоги позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Інші доводи позивача та його представника не спростовують висновку суду та не впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 88 ЦПК судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів після винесення рішення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН