РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/819/16-ц

Провадження № 2/700/375/16

04 жовтня 2016 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді: Пічкур С.Д., за участю секретаря: Сіденко Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Лисянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 231 930 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 17 вересня 2015 року та 01 вересня 2015 року позичив відповідачу 2 500 доларів США зі сплатою відсотків по 200 доларів щомісячно на кожну тисячу. Відповідач своїх зобовязань не виконує, борг не сплачує, а тому він вимушений звертатися до суду.

В судове засідання позивач не зявився, направив суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, направив суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає частково, в сумі 2 500 доларів США. Проти сплати відсотків заперечує посилаючись на те, що вони є завищеними та в нього скрутне матеріальне становище.

Вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини суд виходить з наступного.

Згідно письмової розписки, ОСОБА_3 17 серпня 2015 року отримав в борг у ОСОБА_1 1000 доларів США до 17 вересня 2015 року під проценти по 200 доларів з цієї суми. Розпискою від 01.09.2015 року стверджується, що ОСОБА_3 отримав в борг у ОСОБА_1 1000 доларів США під проценти 200 доларів у місяць з цієї суми. Крім цього, відповідач отримав в борг 500 доларів США, що теж ним не заперечується, але розмір процентів не визначений.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, власноручно написана відповідачем розписка, оригінал якої знаходиться у позивача, є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Відповідач же, частково не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, спірний правочин не оспорював, судом недійсним він не визнаний, а тому згідно зі ст. 204 ЦК України, він є правомірним, та підлягає виконанню відповідно до його змісту та закону.

Відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження виконання своїх зобовязань за договором позики суду не надав.

На письмову вимогу позивача повернути борг до 15 червня 2016 року, яку отримав 27 травня 2016 року, жодним чином не відреагував, та продовжує не виконувати свої зобовязання.

Разом з тим, суд не може погодитись з позивачем щодо нарахування процентів на суму 500 доларів США, оскільки такі проценти не передбачені умовами договору на вказану суму, а визначені сторонами в розписці лише на 2000 доларів США.

Згідно наданого позивачем у позовній заяві розрахунку боргу, заборгованість за договором позики з урахуванням процентів по 400 доларів на місяць (200х2) станом на 20.09.2016 року складає 7 700 доларів США ((400х13)+2500).

Офіційний курс за даними НБУ долара США до гривні, станом на 04 жовтня 2016 року становить 25,92 грн., отже сума боргу яка підлягає стягненню складає 199 584 грн. 00 коп. (7700х25,92)

З огляду на викладені обставини, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення .

Судові витрати підлягають стягненню відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 204, 215, 525, 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, 2, 3, 6, 7, 8, 10, 18, 57, 88, 157, 158, 159, 174, 179, 196, 207, 208, 209, 213, 214, 215, ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 199 584 (Сто девяносто девять тисяч пятсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1726 (Одна тисяча сімсот двадцять шість) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. Д. Пічкур