Категорія 58 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Рибчинського В.П., Колоса С.С., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, про визнання права власності на автомобіль та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2016 року,

встановила:

В грудні 2015 року ОСОБА_2 через представника адвоката ОСОБА_5 подав цей позов, вказуючи, що 24 листопада 2015 року уклав з ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої 12 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № 2121, діяв ОСОБА_7, договір купівлі-продажу автомобіля марки «WOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип легковий універсал В, синього кольору, шасі (кузов, рама) WVWZZZ7MZ7V008211, який посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіль належав ОСОБА_4 За висновком № 10/103/179 Київського обласного експертно-криміналістичного центру МВС України від 12 листопада 2015 року номери кузова та двигуна автомобіля не змінювалися, бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відповідає бланкам, які є в офіційному обігу. Згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48303446 від 12 листопада 2015 року інформація щодо цього автомобіля у реєстрі відсутня. Того ж дня 24 листопада 2015 року, до постановлення автомобіля на облік у встановленому порядку, до ОСОБА_2 звернулись працівники Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області з ухвалою слідчого судді про надання дозволу слідчому на тимчасовий доступ та вилучення автомобіля, у звязку із розслідуванням кримінального провадження за заявою ОСОБА_3, який на підставі договору доручення від 4 листопада 2015 року доручив продаж цього автомобіля ТОВ «Авто Гео».

Оскільки автомобіль вибув з володіння ОСОБА_3 з його волі, ОСОБА_2 є його добросовісним набувачем просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог: визнати за ним право власності на автомобіль марки «WOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип легковий універсал В, синього кольору, шасі (кузов, рама) WVWZZZ7MZ7V008211; усунути йому перешкоди у володінні та користуванні автомобілем шляхом скасування оголошення його розшуку, внесення у базу даних системи МВС Викрадені ТЗ «Угон» та інших обмежень у володінні, користуванні та розпорядженні транспортним засобом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «WOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип легковий універсал В, синього кольору, шасі (кузов, рама) WVWZZZ7MZ7V008211; усунено перешкоди у володінні та користуванні автомобілем шляхом скасування оголошення його розшуку, внесення у базу даних системи МВС Викрадені ТЗ «Угон» та інших обмежень у володінні, користуванні та розпорядженні транспортним засобом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених сторонами в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 набув право власності на автомобіль на законній підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, автомобіль із володіння ОСОБА_3 вибув за його волею, а тому не може бути витребуваний у позивача на підставі ст. 388 ЦК України, відтак є підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль відповідно до ст. 392 ЦК України та усуненні йому перешкоди у користування цим майном згідно зі ст. 391 ЦК України шляхом скасування оголошення його розшуку, внесення у базу даних системи МВС Викрадені ТЗ «Угон» та інших обмежень у володінні, користуванні та розпорядженні транспортним засобом.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «WOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип легковий універсал В, синього кольору, шасі (кузов, рама) WVWZZZ7MZ7V008211 належить ОСОБА_4 (а. с. 9); на підставі довіреності, посвідченої 12 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № 2121, ОСОБА_4 доручив користуватися та розпоряджатися автомобілем, який був знятий з реєстраційного обліку 11 листопада 2015 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (а. с. 10). 24 листопада 2015 року ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_4, підписав з ОСОБА_2, договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив автомобіль марки «WOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип легковий універсал В, синього кольору, шасі (кузов, рама) WVWZZZ7MZ7V008211 за 250000 грн, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а. с. 13).

1 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до управління поліції в Печерському районі Головного управління Національної поліції в м. Києві із повідомленням про злочин, стверджуючи, що 11 листопада 2015 року до нього зателефонував ОСОБА_4 із пропозицією придбання автомобіля «WOLKSWAGEN Sharan», 2007 року виробництва за 10 тис. дол. США. Наступного дня вони зустрілись із ОСОБА_4 і після перевірки автомобіля в Київському обласному експертно-криміналістичному центрі МВС України та за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна він та його знайомий ОСОБА_7 оформили у приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_6 довіреність, за якою ОСОБА_4 уповноважив кожного з них користуватися і розпоряджатися автомобілем, після чого ОСОБА_4 передав йому другий комплект ключів від автомобіля, а він йому гроші в сумі 10 тис. дол. США. Приблизно через тиждень ОСОБА_7 на його прохання виставив автомобіль на продаж на інтернет сайті «Авто-РІА» і 24 листопада 2015 року до нього звернулись працівники Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області з ухвалою слідчого судді про надання дозволу слідчому на тимчасовий доступ та вилучення автомобіля, у звязку із розслідуванням кримінального провадження за заявою ОСОБА_3 Про укладення 24 листопада 2015 року договору купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_2 не зазначав, натомість стверджував, що автомобіль придбав саме 12 листопада 2015 року на підставі довіреності (а. с. 14).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у справі № 6-688цс15 16 грудня 2015 року, які в силу приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для усіх судів загальної юрисдикції.

У справі, яка переглядається, установлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 станом на 23 листопада 2015 року (момент винесення ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області про надання тимчасового доступу та вилучення автомобіля) не укладався, автомобіль зареєстрований за ОСОБА_4, який права власності на нього не оспорює, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на спірний автомобіль ОСОБА_2 відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, не отримував, відтак правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності суд першої інстанції не мав.

Щодо посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 24 листопада 2015 року договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між позивачем та ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_9, то колегія суддів зазначає таке.

Як видно зі змісту заяви ОСОБА_2 про вчинення злочину від 1 грудня 2015 року, цей договір був укладений після того, як до ОСОБА_2 звернулись працівники Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області з ухвалою слідчого судді про надання дозволу слідчому на тимчасовий доступ та вилучення автомобіля у звязку із розслідуванням кримінального провадження за заявою ОСОБА_3 про скоєння щодо нього злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України заволодіння його автомобілем шляхом обману. При цьому ОСОБА_2 стверджував, що 12 листопада 2015 року при придбанні автомобіля у ОСОБА_4 ОСОБА_7 діяв саме в його, а не відчужувача ОСОБА_4 інтересах, про це ж свідчить і видана ОСОБА_10 довіреність на право користуватися та розпоряджатися автомобілем, у якій ОСОБА_9 та ОСОБА_2 виступають його повіреними.

Ч. 3 ст. 238 ЦК України встановлена заборона представнику вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 цієї статті).

У справі № 6-1528цс15 від 13 квітня 2016 року Верховний Суд України прийшов правового висновку, про те, що таким правочинами є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Оскільки договір купівлі-продажу від 24 листопада 2015 року укладено ОСОБА_2 з ОСОБА_4, представником якого він був згідно з довіреністю від 12 листопада 2015 року, від імені якого виступав інший повірений за тією ж довіреністю і з таким самим обсягом повноважень ОСОБА_9, у своїх інтересах з метою відчуження майна щодо якого провадилось досудове слідство про його викрадення, про що було достовірно відомо позивачу на момент укладення такого договору, то цей договір є нікчемним в силу приписів ст. 28 ЦК України і не створює для сторін прав та обовязків, окрім тих, що повязані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Враховуючи те, що позивач не набув у встановленому законом порядку права власності на спірний автомобіль, то й підстав для усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні ним на підставі ст. 391 ЦК України у суду першої інстанції не було.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, про визнання права власності на автомобіль та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2749 (дві тисячі сімсот сорок дев`ять) грн 00 к. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_11

Судді: /підпис/ ОСОБА_12

/підпис/ ОСОБА_13

Згідно з оригіналом

суддя Апеляційного суду

Вінницької області ОСОБА_11