У х в а л а

іменем україни

21 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал банк») про визнання недійсним кредитного договору від 12 січня 2008 року № 002-2008-015.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що укладений між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ним (позичальник) кредитний договір від 12 січня 2008 року № 002-2008-015 про надання кредитних коштів в розмірі 32 770 доларів США строком до 01 жовтня 2030 року зі сплатою процентів у розмірі 12,45 % річних не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки банком неправомірно всупереч Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» в односторонньому порядку збільшено розмір відсоткової ставки за кредитом, і позивача про це не було повідомлено. Вказував, що на момент підписання кредитного договору банк не мав ні генеральної, ні індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, згідно умов договору іпотеки банк позбавив позивача можливості вільно обирати страхову компанію на весь період дії кредитного договору. Також всупереч вимог Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позивача щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач має право, та від кого можна одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач зазначав, що кредитним договором передбачена лише відповідальність позичальника, натомість не передбачено відповідальності банку, що ставить позичальника у невигідне становище. Вказує, що приєднався до публічного договору, в який включено незаконні умови, у зв'язку з чим його було позбавлено можливості пропонувати свої умови на етапі укладення договору. Також з вини банку ним втрачено поручителя, що грубо порушило умови кредитного договору.

На підставі викладеного позивач просив визнати кредитний договір недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 12 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 (позичальник) укладений кредитний договір № 002-2008-015, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 32 770 доларів США строком до 10 січня 2030 року зі сплатою процентів в розмірі 12,45 % річних.

Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору.

У пункті 2.12 договору сторони погодили, що кредитор може збільшити процентну ставку, зазначену у п. 1.1 договору, у разі зміни НБУ розміру облікової ставки, або у разі запровадження адміністративних та інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку та в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора.

Про зміну відсоткової ставки кредитор має повідомити позичальника письмово за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки. У разі незгоди зі зміною процентної ставки позичальник має право у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує початку дії нової процентної ставки достроково повернути всю суму кредитних коштів, нараховані відсотки та розірвати договір. Факт непогашення позичальником у зазначений строк всієї існуючої суми заборгованості є згодою позичальника з новим розміром процентної ставки.

Відповідно до п. 1.1.1 договору за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 37,35 % річних. Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Під терміном «прострочена сума основного боргу» сторони розуміють суму кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на певну дату не повернена останнім до кредитора у терміни її погашення згідно умов договору.

Пунктом 2.1.3 кредитного договору передбачено відкриття позичальником поточного рахунку № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.3 договору видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов п. 2.1.3 договору.

За змістом пунктів 2.4-2.5 кредитного договору, погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків здійснюється позичальником шляхом сплати щомісячних платежів, розмір яких встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений в додатку № 2 до договору.

Вищезазначені умови договору позичальник розумів та погодив, про що свідчить його підпис у кредитному договорі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивачу банком надсилалося повідомлення щодо збільшення розміру базової процентної ставки до 13,45 % річних та підвищеної процентної ставки до 40,34 %, яку було отримано позивачем 08 липня 2008 року, після отримання вказаного повідомлення позивач продовжував виконувати нові умови договору, про що свідчить довідка банку від 21 серпня 2013 року про відсутність у позивача простроченої заборгованості, таким чином погодивши новий розмір відсоткової ставки, правильно вважали, що за таких обставин відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, оскільки відсоткова ставка збільшена банком до введення в дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Крім того колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхиляють доводи ОСОБА_2 про порушення банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ознайомлення його з інформацією щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач має право, та від кого можна одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, оскільки відповідно до п. 8.5 кредитного договору позичальник підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти, і що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Також правильними є висновки судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованих посилань позивача на те, що договором передбачена лише відповідальність позичальника, натомість не передбачено відповідальності банку, а також про те, що він приєднався до публічного договору, в який включено незаконні умови, у зв'язку з чим його було позбавлено можливості пропонувати свої умови на етапі укладення договору, оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, при підписанні якого позивачу було відомо про таке.

При цьому, суди, встановивши, що 07 грудня 2007 року ВАТ «Універсал Банк» отримано банківську ліцензію № 92 на здійснення операцій, визначених ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та цього ж дня банком отримано дозвіл Національного банку України № 92-1 на право здійснення операцій, визначених п. п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 цього Закону, правильно вважали, що за таких обставин відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки банк мав право надавати позивачу кредит в іноземній валюті, а також приймати платежі, спрямовані на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в іноземній валюті.

Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку обставинам справи, правильно застосували закон, що регулює спірні відносини та ухвалили правильне рішення з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко