ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Карнатової ІлониОлександрівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з указаним позовом.

Зазначало, що 15 серпня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 60 000 грн із процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 16,1 % та кінцевим терміном повернення 14 серпня 2022 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 15 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

13 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 15 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 17 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 60 404 грн 14 коп.

24 січня 2013 року банк направив на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредитних коштів.

Відповідачі у добровільному порядку письмову вимогу позивача про дострокове повернення кредитних коштів не виконали.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, банк просив задовольнити позов, стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 60 404 грн 14 коп. та звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 60 404 грн 14 коп.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що становить 60 404 грн 14 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Карнатова І.О., яка діє від імені ПАТ «Дельта Банк», просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що умови кредитного договору належним чином не виконувались, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника на користь позивача.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та скасовуючи його в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вартість предмета іпотеки є неспівмірною із розміром заборгованості за кредитним договором.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 15 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 60 000 грн із процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 16,1 % та кінцевим терміном повернення 14 серпня 2022 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 15 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

13 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно умов якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 15 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 17 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 60 404 грн 14 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 48 666 грн 04 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 11 738 грн 10 коп.

24 січня 2013 року банк направив на адресу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу про дострокове повернення кредитних коштів.

Відповідачі у добровільному порядку письмову вимогу позивача про дострокове повернення кредитних коштів не виконали.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодацем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки за звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав та вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи та які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, залишив поза увагою, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказані порушення суду не усунув, залишив поза увагою те, що кредитор просив звернути стягнення на предмет іпотеки для дострокового погашення всієї суми заборгованості, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав неспівмірності, не перевірив, чи відповідає такий висновок суду нормам матеріального права та чи не призведе таке вирішення спору до обмеження прав іпотекодержателя нерухомого майна на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

ухвалила:

Касаційну скаргу Карнатової Ілони Олександрівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Д.О. Остапчука

О.В. Попович

В.О. Савченко