РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Курдюкова В.М., при секретарі судового засідання Баздирь О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Токмацького районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КУ "Токмацька центральна районна лікарня", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділення у м. Токмаку виконавчої дирекції у Запорізькій області Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з КУ «Токмацька центральна районна лікарня» ( ) на його користь 30 000,0 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому внаслідок нещасного випадку, повязаного з виробництвом.

Позов обґрунтовує наступним.

Позивач з 25.07.1997 перебував у трудових відносинах з Комунальною установою «Токмацька центральна районна лікарня» (надалі - КУ «ТЦРЛ», Відповідач), яка раніше мала назву Токмацька Центральна районна лікарня ( надалі Токмацька ЦРЛ). Працював на посаді: водія автотранспортних засобів. 04.04.2016 року позивач звільнився з роботи за угодою сторін.

Згідно з актом розслідування нещасного випадку від 18.01.2002 року (форма Н-5), він 18.01.2002 року в 7 год. 30 хв. прийшов до гаражу Токмацької ЦРЛ для виконання завдання головного лікаря - їхати до міста Запоріжжя з річним статистичним звітом. До поїздки позивач вирішив прибратися в боксі і почав підмітати. Заступник головного лікаря, проходячи повз боксу, до нього звернувся, і він почувши, що до нього звертаються, поступився та упав в оглядову канаву. Після падіння позивач лежав в оглядовій канаві нерухомий. Після чого йому надали швидку допомогу та він був відправлений до реанімаційного відділення Токмацької ЦРЛ.

Як свідчить вищезазначений акт розслідування нещасного випадку (п.4.1.), причиною нещасного випадку стало:

- неякісне проведення інструктажу з питань охорони праці, яке виразилося у відсутності інструктажу, який повинен бути проведений водіям старшим механіком ОСОБА_2, вимог безпеки при роботі поблизу оглядових канав боксів;

- неякісна розробка, недосконалість інструкції по охороні праці, відсутність в інструкціях для персоналу гаражів яких-небудь вимог безпеки при виконанні робіт поблизу оглядових канав;

- відсутність знаків безпеки та сигнальних кольорів в місцях перебування яких пов'язано з можливою небезпекою для робітників. У відповідності до ст.6 акту розслідування нещасного випадку від 18.01.2002 року, даний випадок комісією Токмацької ЦРЛ був визнаний як нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом.

За результатами останнього висновку обстеження Медико-соціальної експертної комісії від 05.08.2015 №0028614, в результаті нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, позивачу було встановлено 30% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Діагноз позивача: посттравматична арахноенцефалія з порушеннями ліквородінаміки помірного ступеню вираження, вістібулярний синдром, астетичний синдром, посттравматичні кісти базальних відділів лобних часток та лівої вісочної області.

Позивач отримав не тільки протипоказання про умови та характер праці, йому ще була встановлена потреба у лікуванні за призначенням невролога, лорврача, амбулаторного лікування, санаторно-курортне лікування.

Пропрацювавши багато років на підприємстві відповідача, позивач втратив можливість працювати в подальшому в умовах тяжкої фізичної праці. Через його інвалідність, він не може влаштуватись на гідну роботу або йому пропонують роботу, яка йому не підходить згідно рекомендацій МСЕК.

До отримання травми, позивач був здоровою та працездатною людиною. Після інвалідності були порушені його нормальні життєві зв'язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, продовжувати звичний для себе спосіб життя.

В зв'язку з цим, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, у нього порушена душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, емоційних спалахів, поганому сні, на фоні сильних переживань, що позивач позбавлений можливості на повноцінне, здорове життя.

Вночі він часто прокидається через задишку, що завдає йому суттєвих незручностей. У позивача постійні болі у голові, турбує запаморочення, зниження пам'яті, стомлюваність.

Все це постійно і негативно позначається на його душевному стані. Він знаходиться в пригніченому стані через те, що повного відновлення здоров'я у нього ніколи не буде.

Позивач дуже багато сил, часу та власних коштів витрачає на лікування. Він перебував на стаціонарному лікуванні: з 29.02.2016 по 09.03.2016, з 17.08.2015 по 28.08.2015, 05.04.2013 по 15.04.2013, з 01.04.2011 по 11.04.2011, з 23.06.2010 по 02.07.2010, з 29.01.2010 по 10.02.2010, з 176.07.2009 по 27.07.2009, з 26.10.2009 по 05.11.2009, з 11.03.2009 по 21.03.2009, з 25.02.2008 по 06.03.2008, з 12.09.2008 по 22.09.2008, з 04.07.2008 по 14.07.2008, з 06.11.2007 по 14.11.2007, з 12.12.2008 по 22.12.2008, з 01.03.2007 по 12.03.2007, з 29.09.2006 по 12.09.2006, з 14.07.2006 по 28.07.2006, з 30.01.2006 по 13.01.22006, з 08.06.2005 по 22.06.2005, 03.10.2005 по 14.10.2005, з 02.03.2005 по 14.03.2005, з 08.11.2004 по 18.11.2004, з 26.02.2004 по 05.03.2004, з 26.08.2004 по 05.08.2004, з 05.05.2004 по 14.05.2004, з 22.09.2002 по 15.10.2002.

В той же час позивач не може вести активне особисте життя, хоча він є доволі молода людина. Він відчуває втраченим чоловіком для своєї родини. У нього обмежилось спілкування з друзями, колегами, оскільки в колі здорових та працездатних чоловіків в нього загострюються почуття власної неповноцінності. Також позивач позбавлений можливості реалізовувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя. У зв'язку з цією ситуацією, він відчуває себе ошуканим, що негативно позначається на його психічному стані.

До того ж, протиправні дії відповідача спричинили порушення його звичного життєвого укладу, тому що у нього з'явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато його часу.

Згідно з ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Закон України «Про охорону праці» та інші нормативні акти, які регламентують нормативи щодо безпечних умов праці, визначають основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулюють за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлюють єдиний порядок організації охорони праці в Україні. Виходячи з положень ст.ст. 153, 158 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП), обов'язок по забезпеченню безпечних і нешкідливих умов праці, у тому числі обов'язок вживати заходи щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та і автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо, покладено на роботодавця.

Згідно з пунктами 8 та 9 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.23 ЦК моральна шкода може полягати в тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 із змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 №5, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої незалежності.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відшкодування заподіяної йому шкоду визначає у сумі 30 000,0 (тридцять тисяч) гривень, тобто із розрахунку по 1 000,0 гривень за кожний відсоток втрати професійної працездатності. Ця сума обумовлена глибиною його душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану його здоров'я, необхідністю відновлювати своє здоров'я, а також здійснювати захист своїх прав у судовому порядку.

На той час, коли виплати моральної компенсації здійснював Фонд соціального страхування від нещасних випадків, Законом України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» був визначений максимальний розмір страхової виплати за моральну шкоду 200 розмірів мінімальних заробітних плат. На сьогодні цей розмір дорівнював би 275 600,0 (двісті сімдесят п'ять тисяч шістсот) гривень. Тоді як ЦК України розмір грошового відшкодування не обмежує.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 із змінами та доповненнями, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримали.

Представник відповідача КУ «Токмацька центральна лікарня» в судовому засіданні позову не визнав, надав заперечення наступного змісту.

Абзацом 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, в п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Посилання позивача в поданому ним позові на те, що розмір моральної шкоди розраховується по 1000,00 гривень за кожний відсоток втрати професійної працездатності, вказаній тільки у довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги, яка не є висновком МСЕК, який є обов'язковим для встановлення стійкої втрати професійної працездатності, є також безпідставним, оскільки сама по собі довідка є лише науковою думкою експерта, його власним суб'єктивним оціночним судженням щодо можливого, приблизного та орієнтовного ступеню втрати професійної працездатності, що виражається на думку Позивача у моральній шкоді заподіяній Позивачу по справі, який необгрунтований точними, конкретними та законодавчо встановленими методами та методиками визначення розміру моральної шкоди (яких по суті не існує). Надана Позивачем довідка про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги серія АБ № 0028614 від 05.08.2015 року дійсна до 01.07.2017 року, та видається на кожний період проходження переогляду. При попередніх оглядах Позивач за період з 2002 року по 2015 рік довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги, суду не надав з метою приховування даних, які необхідні для встановлення періодичності проходження оглядів та ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В даному випадку, розрахунки Позивача є не що інше, як припущення можливого розміру шкоди заподіяної позивачу, а тому не може бути і до уваги судом як належний та допустимий доказ в підтвердження компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Таким чином, як випливає з положення ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається лише судом Позивачем чи будь-якою іншою особою, але одночасно позивач на підставі ч.1 ст. 60 ЦПК України зобов'язаний довести його розмір.

Згідно з актом розслідування нещасного випадку від 18.01.2002 року та позовною заявою Позивача причиною нещасного випадку є неякісне проведення інструктажу по охороні праці, неякісне складання інструкції по охороні праці, але це все твердження страхового експерту та Позивача є безпідставними та такими, що не можуть бути підставою відповідальності Токмацької ЦРЛ по нещасному випадку Позивача, який при виконані робіт повинен виконати всі дії для запобігання нещасного випадку.

Відповідно до виписки КУ Токмацької ЦРЛ від 20.05.2016 року вих. 02/1736, Позивач працював у відповідача на посадах водія та механіка гаражу на повну ставку та за сумісництвом, при проходженні періодичних медичних оглядів та медичних оглядів кандидатів у водії та водіїв транспортних засобів ОСОБА_1 був придатний до роботи на посадах механіка гаража та водія, що підтверджується інформацією КУ Токмацької ЦРЛ від 30.05.2016 року № 56/2569 з наявної медичної карти амбулаторного хворого (початок з 28.10.2011 року). Також Позивачу постійно виплачувались надбавки, премії та матеріальні допомоги, що підтверджується випискою КУ Токмацької від 20.05.2016 року вих. № 02/1736. За період з 01.01.2002 року по 04.04.2016 рік Позивачу виплачено доходу на суму 189312,09 грн. та ніякої заборгованості не має, що підтверджується довідкою бухгалтерії Токмацької ЦРЛ від 30.05.2016 № 03/1845. Таким чином, Позивачу а матеріальної та моральної шкоди завдано не було.

Також, 29.03.2004 року Позивач був звільнений з КУ Токмацької за власним бажанням. При звільнені у Позивача ніяких претензій до установи не було, відшкодувань моральної шкоди не вимагав.

Позивачем була завдана мора шкода Відповідачу шляхом запізнення на роботу, управління автотранспортним засобом без медичного огляду, підробкою підпису у подорожніх листах та використання бензину в особистих цілях, появою на робочому місці в нетверезому стані, не проходженням щозмінних медичних оглядів, що підтверджується випискою з наказів КУ Токмацької ЦРЛ 20.05.2016 року № 02/1738 та копіями наказів КУ Токмацької ЦРЛ.

У позовній заяві Позивач вказує, що у нього були протипоказання займаній посаді, але Позивач ознайомлений з умовами праці, усвідомлюючи наявність обмежень, продовжував працювати. Під час проходження щорічних медичних оглядів Позивач визнавався придатним до виконаних робіт за основною професією. Таким чином, вина лікарні в спричиненні моральної шкоди відсутня. Крім того, позивачем не доведені належними доказами фактори, необхідні для підтвердження моральних страждань.

Крім того, у змісті позовної заяви, який повинен відповідати вимогам статті 119 ЦПК України, в частині обгрунтування вимог про компенсацію моральної шкоди, не міститься посилання на те, у чому саме полягає завдання моральної шкоди позивачеві, якими доказами це підтверджується, з яких міркувань виходив Позивач, визначаючи розмір моральної шкоди.

Таким чином, Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації, а тому Позивачу необхідно відмовити у задоволені моральної шкоди.

Представник третьої особи Відділення у м. Токмаку виконавчої дирекції у Запорізькій області Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Українив судовому засіданні позов не визнав, пояснив наступне.

Відповідно до положень ч.3 ст.34 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.99 року №1105-ХІV (далі -Закон №1105-ХІV), первинної редакції цього закону, «моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за подання відповідного висновку медичних органів».

Тобто, зазначена норма цієї статті передбачала відшкодування моральної шкоди тільки в разі відсутності у потерпілого стійкої втрати працездатності (в даному випадку у Позивача наявна стійка втрата працездатності, що автоматично позбавляє його можливості отримати відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду).

До того ж, позивач на обліку у відділенні Фонду перебуває з 26.06.03 року, отримав одноразову виплату, своєчасно отримує щомісячні страхові виплати, витрати на медичну та соціальну допомогу і відділення Фонду належним чином виконує всі покладені на нього обов'язки та саме завдяки Фонду Позивач соціально захищений.

Отже, в даному випадку відділення Фонду у м. Токмаку однозначно не має жодного відношення до відшкодування моральної шкоди позивачу.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач з 25.07.1997 перебував у трудових відносинах з Комунальною установою «Токмацька центральна районна лікарня» (надалі - КУ «ТЦРЛ», Відповідач), яка раніше мала назву Токмацька Центральна районна лікарня ( надалі Токмакська ЦРЛ). Працював на посаді водія автотранспортних засобів. 04.04.2016 позивач звільнився з роботи за угодою сторін.

Згідно з актом розслідування нещасного випадку від 18.01.2002 року (форма Н-5), позивач 18.01.2002 року в 7 год. 30 хв. прийшов до гаражу Токмацької ЦРЛ для виконання завдання головного лікаря - їхати до міста Запоріжжя з річним статистичним звітом. До поїздки позивач вирішив прибратися в боксі і почав підмітати. Заступник головного лікаря, проходячи повз боксу, до нього звернувся, і він почувши, що до нього звертаються, поступився та упав в оглядову канаву. Після падіння позивач лежав в оглядовій канаві нерухомий. Після чого йому надали швидку допомогу та він був відправлений до реанімаційного відділення Токмацької ЦРЛ.

Як свідчить вищезазначений акт розслідування нещасного випадку (п.4.1.), причиною нещасного випадку стало:

- неякісне проведення інструктажу з питань охорони праці, яке виразилося у відсутності інструктажу, який повинен бути проведений водіям старшим механіком ОСОБА_2, вимог безпеки при роботі поблизу оглядових канав боксів;

- неякісна розробка, недосконалість інструкції по охороні праці, відсутність в інструкціях для персоналу гаражів яких-небудь вимог безпеки при виконанні робіт поблизу оглядових канав;

- відсутність знаків безпеки та сигнальних кольорів в місцях перебування яких пов'язано з можливою небезпекою для робітників. У відповідності до ст.6 акту розслідування нещасного випадку від 18.01.2002 року, даний нещасний випадок комісією Токмацької ЦРЛ був визнаний як нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом.

За результатами останнього висновку обстеження Медико-соціальної експертної комісії від 05.08.2015 №0028614, в результаті нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Діагноз: посттравматична арахноенцефалія з порушеннями ліквородінаміки помірного ступеню вираження, вістібулярний синдром, астетичний синдром, посттравматичні кісти базальних відділів лобних часток та лівої вісочної області.

П.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» дано роз'яснення, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Судом встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди, а тому позивачу необхідно відмовити у задоволені позовних вимог.

Встановлені відповідним актом причини нещасного випадку (Непроведененя інструктажу, відсутність інструкції та сигнальних кольорів) самі по собі не потягли настання нещасного випадку, а лище могли сприяти йому.

Неможна стверджувати, що якщо б був проведений інструктаж, наявні інструкції з техніки безпеки та сигнальні кольори, це б унеможливило настання нещасного випадку.

Крім того, суд критично оцінює акт про нещасний випадок.

Відповідно до акту нещасного випадку позивач вирішив прибратися в боксі і почав підмітати.

Як визнано всіма учасниками процесу, подія сталася до початку робочого часу позивача, що ставить під сумнів, чи діяв позивач відповідно до посадових обовязків, чи з власної ініциативи. Чи надавили йому доручення на прибирання в боксі до початку робочого часу.

Зокрема, чи був позивач допущений до роботи до початку робочого часу та до проведення інструктажу, чи самовільно, до початку робочого часу та до проведення інструктажу зайшов до боксу, та почав прибирання.

Згідно досліджених судом доказів, позивач після отримання травми в 2002 році до 2016 року продовжував працювати на посадах водія та механіка гаражу на повну ставку та ще й за сумісництвом. Періодично позивач проходив медичні огляди водіїв транспортних засобів та визнавався придатним до роботи на посадах механіка гаража та водія.Це підтверджується випискою КУ Токмацької ЦРЛ від 20.05.2016 року вих. 02/1736, інформацією КУ Токмацької ЦРЛ від 30.05.2016 року № 56/2569, учасниками провадження не оспорюється.

За таких обставин є безпідставними твердження позивача, що через отриману травму він не може влаштуватись на гідну роботу, були порушені його нормальні життєві зв'язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, продовжувати звичний для себе спосіб життя.

Позивач не оспорює, що з 26.06.03 року він перебуває на обліку у відділенні Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, отримав одноразову виплату, своєчасно отримує щомісячні страхові виплати, витрати на медичну та соціальну допомогу і відділення Фонду належним чином виконує всі покладені на нього обов'язки та саме завдяки Фонду Позивач соціально захищений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до КУ "Токмацька центральна районна лікарня", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділення у м. Токмаку виконавчої дирекції у Запорізькій області Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: