єдиний унікальний номер справи 423/1671/16-ц
номер провадження 2о/423/76/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі

головуючої - судді Лизенко І.В.,

за участі секретаря судового засідання Жилякової Л.М.,

представника заявниці ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області, про встановлення факту смерті особи в певний час,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що її мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала у АДРЕСА_1, яке на цей час є тимчасово окупованою територією. ІНФОРМАЦІЯ_3 року її мати померла у м.Донецьку. Лікарське свідоцтво про смерть видане медичною установою, яка розташована на окупованій території. Відділ ДРАЦС Попаснянського районного управління юстиції відмовив у реєстрації смерті, роз'яснивши, що відсутні документи про смерть, видані повноважними медичними установами України. Просила суд встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року у АДРЕСА_1, внаслідок хронічної судинно-мозкової недостатності третього ступеню, церебральний атеросклероз з гіпертонічною хворобою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Вільне Волноваського району Донецької області, зареєстрованої у АДРЕСА_1. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для реалізації спадкових прав.

Заявниця у судове засідання не з'явилась, уповноваживши на представництво своїх інтересів представника.

Представник заявниці у судовому засіданні підтримав заяву, надав пояснення, аналогічні викладеному у заяві.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, у письмовій заяві просив суд розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення заяви.

Суд, вислухавши пояснення представника заявниці, показання свідка, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню.

Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

У судовому засіданні встановлено, що заявниця є донькою ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження, про шлюб та копією паспорта (а.с.9,11,12).

Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть матері у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими роз'ясненнями ДРАЦС (а.с.13).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у місті Донецьку.

Зазначене підтверджується показами свідка ОСОБА_4, яка у судовому засіданні пояснила, що була знайома з ОСОБА_3, разом працювали. Спілкувалась з ОСОБА_3 до її смерті та була присутня на похоронах. Підтверджує факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 року у місті Донецьку.

Встановлені судом вищезазначені факти відповідають відомостям, викладеним у лікарському свідоцтві про смерть №16 від 21.12.2015, виданому «Центром первинної медико-санітарної допомоги міста Донецька Донецької народної республіки» (а.с.5). З довідки вбачається, що причиною смерті ОСОБА_3 є «Церебральний атеросклероз з гіпертонічною хворобою. Хронічна судинно-мозкова недостатність ІІІ ступеню».

При цьому, суд зазначає, що дане лікарське свідоцтво не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав.

Разом з тим, суд вважає можливим врахувати лікарське свідоцтво як доказ факту смерті ОСОБА_3 у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази у сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 року у м.Донецьку.

Встановлення даного факту заявниці необхідно для реалізації спадкових прав як спадкоємця за законом першої черги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-215, 218, 256-259,367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2, заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області, про встановлення факту смерті особи в певний час задовольнити.

Встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року у АДРЕСА_1, ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року у с.Вільне Волноваського району Донецької області, громадянки України, зареєстроване постійне місце проживання у АДРЕСА_1, причина смерті: «Церебральний атеросклероз з гіпертонічною хворобою. Хронічна судинно-мозкова недостатність ІІІ ступеню».

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Попаснянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Копію рішення негайно після проголошення видати представнику заявниці.

Суддя І.В.Лизенко