Справа №150/539/16-ц
Провадження по справі №2/150/229/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі:

секретаря Бровко Д.Г.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на земельні паї в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на земельні паї в порядку спадкування. Вказаний позов обґрунтований тим, що 07 травня 2006 року в с. Гамулівка Чернівецького району Вінницької області померла бабуся ОСОБА_2 ОСОБА_3 За життя померлій належав земельний пай, площею 1,65 га, розташований в землях Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, а також земельна ділянка, розміром 1,65 га, яка належить її померлому чоловікові ОСОБА_4 і теж розташована в землях Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 являється позивач. Проте, звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину отримала відмову в переоформленні спадкових прав по причині відсутності оригіналів необхідних правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна (земельної частки) спадкодавцеві.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1, що діє на підставі ордеру серії ВН №024361 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задоволити на підставах, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача сільський голова Бабчинецької сільської ради ОСОБА_5 теж подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності та співставленні дійшов наступного висновку.

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення та належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так, судом встановлено, що 07 травня 2006 року в с. Гамулівка Чернівецького району Вінницької області померла бабуся ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Після її смерті відкрилася спадщина на земельний пай, площею 1,65 га, який розташований в землях Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, що стверджується архівним державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН №011744 від 30.03.2005, а також на земельну ділянку, площею 1,65 га, яка належить її померлому 15 грудня 1997 року чоловікові ОСОБА_4 і розташована в землях Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, що стверджується архівним державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН №011718 від 30.03.2005, яку ОСОБА_3 успадкувала, оскільки на день смерті чоловіка проживала і була зареєстрована із ним, але не оформила своїх спадкових прав, що стверджується довідкою від 16.10.2015 №2945, виданою виконкомом Бабчинецької сільської ради.

Згідно заповіту від 21 квітня 1998 року, який було посвідченого секретарем Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, реєстровий номер 39, ОСОБА_3 заповіла все своє майно онуці ОСОБА_2, своїй дочці ОСОБА_6 і сину ОСОБА_7 ОСОБА_6 і ОСОБА_7 спадщину не приймали і на неї не претендували. ОСОБА_7 в 2000 році помер. Місце перебування ОСОБА_6 не відоме.

Звернувшись до державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, останнім було винесено постанову від 06.05.2016 №385/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої нотаріальна дія не може бути вчинена, так як у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Однак, оригінали правовстановлюючих документів були втрачені ще за життя спадкодавця, про що було зроблено оголошення у газеті.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на земельні паї в порядку спадкування, що розташовані на території Бабчинецької сільської ради підлягає задоволенню, оскільки позивач, як спадкоємець майна, що є предметом спору в даній цивільній справі за заповітом має право на спадкове майно в порядку спадкування після смерті бабусі ОСОБА_3, та враховуючи те, що іншим чином ОСОБА_2 не має можливості оформити право власності на спадкове майно, задоволення позову не порушуватиме права та інтереси третіх осіб у тому числі держави, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст., ст.10, 11, 60, 174 ч.4, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на земельні паї в порядку спадкування задоволити.

Визнати за ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1, жителькою с. Садова Могилів-Подільського району Вінницької області в порядку спадкування право власності на земельну ділянку, площею 1,65 га, кадастровий номер 090030140, яка знаходиться в землях Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області і рахується згідно державного акта серії ВН №01174 за померлою 07 травня 2006 року ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1, жителькою с. Садова Могилів-Подільського району Вінницької області в порядку спадкування право власності на земельну ділянку, площею 1,65 га, кадастровий номер 090030170, яка знаходиться в землях Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області і належить згідно державного акта серії ВН №011718 померлому 15 грудня 1997 року ОСОБА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

СУДДЯ С. П. СУПЕРСОН