Справа № 333/1938/15-ц
Пр. № 2/333/1258/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.10.2016 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боровікової А.І., при секретарі Носаченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору, -

В С Т А Н О В И В:

24.03.2015 р. позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17.03.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ZPLOGA, згідно з яким ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати останній кредит у розмірі 32071,80 доларів США на термін до 17.03.2028 року, а відповідач ОСОБА_1 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

В якості забезпечення наданого кредитного договору 17.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, на підставі якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_1 її зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору.

Свої зобовязання за договором позивач виконав у повному обсязі та видав ОСОБА_1 кредит у розмірі 32071,80 доларів США. Водночас, остання порушила вимоги кредитного договору, у звязку з чим станом на 22.01.2015 року має заборгованість за кредитним договором у сумі 88 616,93 доларів США, що за курсом 15,76 грн. за один долар США, складає 1 396 602, 84 грн.

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі складає 1 396 602 грн. 84 коп. та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Водночас, заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, зазначаючи, що кредитний договір дії до 2028 року, тому строки позовної давності не спливли.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник заперечували проти задоволення позову, та надали заяву про застосування позовної давності. При цьому зазначили, що 18.12.2009 року за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили 09.03.2010 року на підставі ухвали Апеляційного суду Запорізької області було звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, що належало ОСОБА_1, а саме: трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, виселено та знято з реєстрації останню за вказаною адресою. На виконання рішення суду, 17.06.2010 року ОСОБА_1 передала представнику ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі акту приймання-передачі ключі від зазначеної квартири, а ще раніше - 17.03.2008 року ОСОБА_1 передала оригінали правовстановлюючих документів на це іпотечне майно. Впродовж 5 років позивач не здійснив заходів щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2009 року та не реалізував квартиру. Крім того, розрахунки заборгованості за однаковий період (17.03.2008 р. 12.03.2009 р.) під час розгляду справи про звернення стягнення нерухомого майна та цієї справи не співпадають, що дає підстави стверджувати, що сума заборгованості у розмірі 88 616,93 доларів СШАнеправильно розрахована. Також ОСОБА_1 та її представник вважають, що в силу вимог ст. 559 ЦК України порука ОСОБА_2 вже припинилася, тому останній взагалі не має статусу відповідача по цій справі. Так як під час розгляду звернення стягнення на майно суд задовольнив позов в рахунок заборгованості в сумі 25 463,86 долари США, що виникла на 12.03.2009 року, тому ОСОБА_1 та її представник вважають, що 12.03.2014 року спливли строки давності, враховуючи умови кредитного договору про встановлення 5-річного строку позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків та штрафних санкцій.

Відповідач ОСОБА_3 повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився і не повідомив суд про причини неявки. Відповідно до вимог ст.169 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

17.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZPLOGA, згідно з умовами якого позивач зобовязався надати ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у розмірі 32071,80 доларів США (25 000 доларів США на споживчі цілі, а 7 071,80 долар США на сплату страхових платежів) на термін до 17.03.2028 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Відповідно зазначеного кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року, у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує ПАТ КБ «Приватбанк» відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

17.03.2008 року в якості забезпечення наданого кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, на підставі якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_1 її зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору.

Також, в забезпечення виконання зобовязань кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки б/н, за яким остання надала в іпотеку нерухоме майно 3-кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності.

Свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав та видав ОСОБА_1 кредит у розмірі 25 000 доларів США, а не 32071,80 доларів США, як зазначено у позові. Видача кредиту у розмірі 25 000 доларів США підтверджується розрахунками заборгованості за кредитним договором, наданими представником банку.

В порушення умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 свої зобовязання за кредитним договором не виконала, у звязку з чим ПАТ КБ «Приватбанк» у 2009 році звернувся до відповідачів з вимогою про дострокове повернення основного боргу суми кредиту у розмірі 24 781,14 долар США, процентів за користування кредитом у розмірі 673, 89 долари США та пені у розмірі 8,83 доларів США.

Враховуючи, що вимога про дострокове повернення заборгованості не була виконана, тому у березні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із заявою про звернення стягнення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2009 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та вирішено: 1) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу квартири за початковою ціною 288 600 грн. в рахунок заборгованості ОСОБА_1, загальний розмір якої складає 196 071 грн. 72 коп.; 2) виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2; зняти ОСОБА_1 з реєстрації за вказаною адресою.

Зазначене рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09.09.2010 року.

17.06.2010 року на виконання рішення суду та повідомлення позивача про намір укласти договір купівлі-продажу іпотечного майна з іншої особою, ОСОБА_1 передала представнику ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі акту приймання-передачі ключі від квартири АДРЕСА_2, а ще раніше - 17.03.2008 року ОСОБА_1 передала представнику банка оригінали правовстановлюючих документів на зазначену квартиру.

Після цього, ОСОБА_1 продовжила не виконувати умови кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року, тому станом на 22.01.2015 року має заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 88 616,93 доларів США, яка складається: заборгованість за кредитом 25 673,31 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом 20 854,37 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом 589,58 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 37 264,71 доларів США, а також штрафи відповідно до кредитного договору: 15,86 дол. США штраф (фіксована частина); 4 219,10 доларів США штраф (процентна складова), що підтверджується відповідним розрахунком Банку.

Правильність нарахування відсотків та штрафних санкцій відповідає умовам кредитного договору, тому заперечення ОСОБА_1 та її представника щодо неправильного розрахунку заборгованості без надання свого розрахунку, який суперечить даним банка, суд не приймає до уваги.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що договором поруки б/н від 17.03.2008 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 певний строк поруки не передбачений. Пунктом 11 даного договору передбачено, що договір діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2009 році звернувся до відповідачів з вимогою про дострокове повернення основного боргу суми кредиту у розмірі 24 781,14 долар США, процентів за користування кредитом у розмірі 673, 89 долари США та пені у розмірі 8,83 доларів США, а у березні 2009 року позивач звернувся до суду із заявою про звернення стягнення на іпотечне майно.

Таким чином, суд вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив дату основного зобовязання, а саме - березень 2009 року, та у подальшому протягом 6 місяців не звернувся до поручителя із відповідним позовом у судовому порядку, а подав позов лише у 24.03.2015 року. Враховуючи вимоги ч.4 ст.559 ЦК України, на думку суду, строк дії поруки припинився у вересні 2009 року, тобто після спливу 6 місяців протягом якого позивач міг звернутися до поручителя у судовому порядку, тому у задоволенні позовної заяви стосовно відповідача ОСОБА_2 необхідно відмовити на цій підставі, тобто за припиненням дії договору поруки.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно до п.8.1.2. розділу 8 кредитного договору № ZPLOGA від 17.03.2008 року у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1. (в т.м. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Враховуючи, що ОСОБА_1 відповідно до розрахунку заборгованості у листопаді 2008 року порушила умови оплати, передбаченої п.8.1.1. кредитного договору, тому строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), необхідно вважати березень 2009 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає (ст.259 ЦК України) можливість збільшення позовної давності.

Умовами кредитного договору (п.5.5) позивач та ОСОБА_1 дійшли згоди, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів встановлюється тривалістю 5 років.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України

Таким чином, на думку суду, початок позовної давності для стягнення суми кредиту та усіх складових заборгованості по кредиту необхідно обчислювати з березня 2009 року тривалістю 5 років.

Крім того, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у березні 2009 року звернувся до суду із вимогою звернення стягнення на іпотечне майно, тому суд вважає, що строк позовної давності сплинув у березні 2014 року, а із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся у березні 2015 року.

Відповідно до умов кредитного договору (п.8.1.) кредит у сумі 25 000 доларів США, який був наданий ОСОБА_1 є споживчим кредитом.

Тому судом враховуються положення п.31 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого суди мають враховувати положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Також, судом враховується факт того, що ОСОБА_1 у березні 2008 року, а червні 2010 року, тобто більше 5 років потому передала представнику ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригінали правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та ключі від цієї квартири, відповідно. Таким чином, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» мав усі можливості для захисту свого порушеного права, але не скористався цим, навіть враховуючи, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було прийнято 04.06.2014 року.

Докази, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності позивач надати не зміг, а тому, відсутні підстави для його поновлення. Крім цього, позивач взагалі не заявляв клопотання про поновлення строків позовної давності, а відповідач ОСОБА_1 наполягає на застосуванні строку позовної давності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 251-255, 256, 259, 261, 267, 553, 554, 559, 598, 1050 ЦК України, ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.І. Боровікова