УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів на підставі ст. ст. 570, 693 ЦК України.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в травні 2014 року ОСОБА_5, потрапивши у важку фінансову ситуацію, не зміг оплачувати фінансовий лізинг автомобіля марки «Хонда Аккорд», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у зв'язку з чим запропонував позивачу сплатити суму кредиту за автомобіль, з подальшим переоформленням йому права власності на автомобіль. Позивач погодився на таку пропозицію та з

19 травня 2014 року почав сплачувати фінансовий лізинг за вказаний автомобіль.

Із травня 2014 року ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 внесли на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс», відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк», у рахунок погашення фінансового лізингу грошові кошти в сумі 27 010 грн. Проте, через певний проміжок часу ОСОБА_5 автомобіль забрав.

У листопаді 2015 року до суду була подана уточнена редакція позову, в порядку ст. 31 ЦПК України, згідно якої позивачі ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 просили на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути із

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 19 510 грн, на користь ОСОБА_4 - 7 500 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року, залишеним без мін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 19 510 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 7 500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що

ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором лізингу автомобіля не виконував, натомість зобов'язання щодо сплати лізингових платежів поклав на інших кредиторів, однак від передачі позивачам транспортного засобу відмовився, а тому зобов'язаний відшкодувати завдані позивачам збитки, пов'язані зі сплатою лізингових платежів за належний йому автомобіль на підставі положень

ст. ст. 509, 526 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, при цьому зазначив, що позов підлягає задоволенню на підставі ст. 526, 1212 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитись із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Судами встановлено, що 06 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль марки «Хонда Аккорд», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, вартістю 140 тис. грн. Власником автомобіля є ОСОБА_5

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що у травні 2014 року ОСОБА_5, потрапивши у важку фінансову ситуацію, не зміг оплачувати фінансовий лізинг автомобіля, у зв'язку з чим запропонував йому сплатити суму кредиту за автомобіль з подальшим переоформленням йому права власності на автомобіль, передав йому автомобіль, технічний паспорт на нього, один примірник ключів від автомобіля та реквізити банку щодо сплати лізингового платежу.

ОСОБА_3 погодився на таку пропозицію та з 19 травня 2014 року, разом зі своєю дружиною ОСОБА_4, почав сплачувати кошти на виконання умов договору лізингу. Всього позивачі сплатили 27 010 грн, з яких 19 510 грн вніс ОСОБА_3, 7 500 грн. - ОСОБА_4, сплативши в повному обсязі вартість автомобіля.

Відповідно до листів ПАТ «КБ «ПриватБанк», адресованих

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, останні сплачували кошти на погашення договору про надання фінансового лізингу від 06 грудня 2013 року

№ DN00А!, укладеного між ТОВ «Автокредит Плюс» та

ОСОБА_5, тобто виконували замість ОСОБА_5 зобов'язання за договором фінансового лізингу.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався нормами ст.ст. 509, 526 ЦК України, які регулюють поняття зобов'язання та загальних умов виконання зобов'язань. Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, застосував до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України.

Однак судами попередніх інстанцій так і не було з'ясовано, які ж правовідносини виникли між сторонами.

При цьому безпідставним є застосування судом апеляційної інстанції положень ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки, як в суді першої, та і в суді апеляційної інстанції, сторони зазначали, що між ними існували договірні відносини щодо сплати лізингових платежів.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер таких відносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачам (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15).

Згідно з положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно встановили фактичні обставини справи, не визначились із характером спірних правовідносин, чим порушили норми

ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович