Категорія 20 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Денишенко Т.О., Шемети Т.М.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «121 ОСОБА_3», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «121 ОСОБА_3» - ОСОБА_5 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «121 ОСОБА_3», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір про наміри купівлі-продажу будинку №4 по вул. Молодіжній в с. Зарванці, Вінницького району, Вінницької області. Відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_4зобовязалась передати завдаток, у розмірі 1000 доларів США, на зберігання ТОВ «121 ОСОБА_3», а ОСОБА_2 зобовязується у визначений договором строк укласти договір купівлі-продажу зазначеного вище будинку з ОСОБА_4

09.08.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_4 відступила право вимоги з ТОВ «121 ОСОБА_3» грошових коштів у сумі 1000 доларів США ОСОБА_2

26.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «121 ОСОБА_3» з вимогою про повернення грошових коштів, однак зазначені кошти йому повернуті не були.

Враховуючи наведене позивач ОСОБА_2 просив стягнути з ТОВ «121 ОСОБА_3» на його користь грошові кошти, у сумі 1000 доларів США, що еквівалентно 23010 гривеням.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «121 ОСОБА_3» на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 23010 гривень і 487,20 гривень судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції представник ТОВ «121 ОСОБА_3» - ОСОБА_5 оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просив його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім того просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року про відмову в задоволенні заяви ТОВ «121 ОСОБА_3» про перегляд заочного рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п.1-5 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Дане рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції вважав доведеним факт передачі ОСОБА_2Д завдатку, у сумі 1000 доларів США, на зберігання ТОВ «121 ОСОБА_3», у звязку з чим суд дійшов до хибного висновку про необхідність задоволення позовних вимог, однак судова колегія з таким висновком погодитись не може з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 30.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про наміри (а.с.5).

Відповідно до п.5 вказаного вище договору майбутній покупець дає представнику власника в день укладення даного договору завдаток в сумі еквівалентній 1000 доларів США та бере на себе зобовязання укласти договір купівлі-продажу в обумовлений п.2 даного договору строк (тобто до 01.10.2012 року включно).

Відповідно до п.8 зазначеного договору за домовленістю сторін завдаток лишається на збереженні ТОВ «121 ОСОБА_3».

09.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 право вимоги з ТОВ «121 ОСОБА_3» грошових коштів еквівалентних 1000 доларів США, які належали ОСОБА_4 у звязку з договором про наміри від 30.07.2012 року (а.с.6).

26.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «121 ОСОБА_3» з вимогою про повернення грошових коштів у сумі еквівалентній 1000 доларів США (а.с.7-9), однак кошти ТОВ «121 ОСОБА_3» повернуті не були.

Факт передачі коштів підтверджується розпискою на звороті самого договору про наміри (а.с.5) відповідно до якої ОСОБА_4 передала завдаток в сумі 1000 доларів США, а ОСОБА_2 прийняв його. Окрім того, на даній розписці наявний підпис директора ТОВ «121 ОСОБА_3» про те, що договір складено за сприяння товариства.

Відповідно до ч.1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (розписки, квитанції або інші документи) передачі на зберігання ОСОБА_2 коштів ТОВ «121 ОСОБА_3», а тому суд першої інстанції дійшов до хибного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Окрім того, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, згідно умов договору про наміри від 30.07.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, визначений строк для укладення договору купівлі-продажу до 01.10.2012 року.

Оскільки договір-купівлі продажу у визначений строк укладено не було, то у заставодавця виникло право на звернення до суду з вимогою про повернення суми завдатку, однак ОСОБА_2 звернувся з подібною вимогою лише 05.11.2015 року, тобто з порушенням строк позовної давності.

Згідно з п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Щодо скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 13.07.2016 року про відмову в задоволенні заяви ТОВ «121 ОСОБА_3» про перегляд заочного рішення, то вона відповідно до вимог ст.293 ЦПК України оскарженню не підлягає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в силі залишатись не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову, за недоведеністю заявлених вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами у справі провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 307, 309, 313-319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «121 ОСОБА_3» - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «121 ОСОБА_3», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про стягнення коштів, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «121 ОСОБА_3» судові витрати в сумі 544,72 гривні.

Рішення суду набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_6

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ ОСОБА_7