Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1192/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Л. А.
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.05.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Голованя А.М.

суддів: Карпенка О.Л., Гайсюка О.В.

за участю секретаря Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2016 року, за позовом ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права постійного користування житлом і

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який є сином відповідача. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_7: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач, який зареєстрував її та трьох неповнолітніх дітей в ньому, як членів сім'ї.

Фактично, вона з дітьми проживають в іншому жилому будинку, який побудований відповідачем на території домоволодіння і позначений на схематичному плані в технічному паспорті на домоволодіння від 28.11.2011 року літерами «Д, Д`, д, д`».

У неї та неповнолітніх дітей іншого власного житла немає у звязку з чим вона вимушена проживати в будинку ОСОБА_2, однак після погіршення шлюбних відносин із сином відповідача, останній оспорює її право на користування житлом, внаслідок чого вона змушена звернутися до суду за захистом порушеного права.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати: - право постійного користування житлом (сервітуту) за нею та дітьми трьома кімнатами АДРЕСА_1, належного відповідачу, які позначені в технічному паспорті на цей будинок в розділі «План будинку» цифрами «3-5», «3-6», «3-7» із правом закривати ці кімнати власними замками та не допускати в ці кімнати сторонніх осіб; - право постійного вільного, цілодобового користування (сервітуту) місцями загального користування в іншому будинку за вказаною вище адресою, позначеному на плані літерами «Д, Д`, д, д`», а саме: користування входом до будинку, прихожими, проходами та коридорами будинку, кухнею, санвузлом, душовою кабінкою, надвірними забудовами, присадибною ділянкою, хвірткою та воротами на вулицю.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений нею позов.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8, які підтримали доводи скарги, заперечення представників відповідача - ОСОБА_7 ОСОБА_9, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 не довела факту порушення її житлових прав та житлових прав її дітей відповідачем ОСОБА_6

Але погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 зі згоди відповідача ОСОБА_6, який є власником будинку, розташованого АДРЕСА_3, 18 листопада 2008 року вселилася разом з чоловіком - сином відповідача ОСОБА_7 та двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_4 до окремого приміщення, яке було реконструйовано з літньої кухні.

У 2009 році у подружжя народився син ОСОБА_10, який також проживав у вказаному будинку.

У позивача в 2015 році сімейні відносини із сином відповідача погіршилися у зв'язку з чим ОСОБА_6 почав заперечувати її право на проживання в належному йому будинку.

Зазначені обставини сторонами не заперечувалися.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, зокрема, право користування, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не звернув уваги на згадані вище правові норми та не надав належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності.

Таким чином, оскільки право на проживання в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та її дітей як члені сім"ї сімї власника ним оспорюється, то вони мають право на його захист.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивачів щодо визнання права проживання в зазначених ними кімнатах, оскільки згідно закону житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з підстав передбачених п.п. 2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права постійного проживання в будинку, розташованого в АДРЕСА_4 та відмови у задоволенні решти позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право постійного проживання в будинку, розташованого в АДРЕСА_4.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженим в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: