Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Демяносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, третя особа - управління Державного земельного агентства у Макарівському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів на землю та договорів купівлі-продажу,за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року прокурор Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що в ході перевірки додержання вимог земельного законодавства було встановлено, що на підставі рішень Копилівської сільської ради від 11 травня 2001 року № 3 та від 2 червня 2001 року № 4 ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 12 вересня 2001 року, 20 листопада 2001 року та 26 листопада 2001 року отримали державні акти на право приватної власності на землю.

Прокурор зазначав, що підставою для видачі державних актів на право приватної власності на землю є проект відведення земельної ділянки та рішення відповідної ради, однак згідно з інформацією архівного відділу Макарівської районної державної адміністрації від 5 лютого 2014 року за № 05-04/66 стало відомо, що серед протоколів та рішень Копилівської сільської ради відсутні як протоколи, так і рішення, датовані 11 травня 2001 року № 3 та 2 червня 2001 року № 4.

Згідно з інформацією управління Держземагентства в Макарівському районі від 7 лютого 2014 року за № 01-12/250 документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім'я ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_11 в архіві управління не обліковується, що дає підстави вважати, що відведення спірних земельних ділянок відбувалося без розробки документації із землеустрою.

Таким чином, прокурор вважав, що державні акти на право власності на землю видані вказаним особам безпідставно та з порушенням вимог ст. ст. 9, 17, 22 ЗК України (в редакції 1990 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а тому підлягають визнанню недійсними.

Також прокурором було встановлено, що на підставі договорів купівлі- продажу від 23 листопада 2006 року № 15232, від 18 листопада 2006 року № 14966, від 23 листопада 2006 року № 15247, від 23 листопада 2006 року № 15237, від 23 листопада 2006 року № 15242, від 18 листопада 2006 року № 14961 право власності на земельні ділянки набув відповідач ОСОБА_12, якому в подальшому були видані державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 3,7027 га.

Прокурор зазначав, що для відновлення становища, яке існувало раніше, указані вище договори купівлі-продажу слід визнати недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. Також необхідно витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_12 спірні земельні ділянки загальною площею 3,7027 га, вартістю 182 428 грн, що знаходяться на території Копилівської сільської ради, на користь держави відповідно до вимог ст. ст. 321, 387, 388, 396 ЦК України.

Таким чином, оскільки незаконним оформленням права власності на спірні земельні ділянки порушено інтереси держави в сфері забезпечення законності при відведенні земельних ділянок органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, а також безпосереднє право органу місцевого самоврядування розпоряджатися земельними ділянками, то прокурор Макарівського району просив визнати недійсними державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, видані на ім'я відповідачів, визнати недійсними договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок, укладених між відповідачами ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Витребувати із володіння ОСОБА_12 спірні земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182 428 грн, що знаходяться на території Копилівської сільської ради, на користь держави.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_14 серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,656 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,406 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 463.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 20 листопада 2001 року ОСОБА_9 серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,623 га, з них: для ведення ОПГ - 0,373 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 467.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_10 серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,663 га, з них: для ведення ОПГ - 0,383 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 464.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_11 серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,604 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,354 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 455.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_7 серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,750 га, з них: для ведення ОПГ - 0,500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 456.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 26 листопада 2001 року ОСОБА_8 серії НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку площею 0,700 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,450 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 468.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_12 земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182 428 грн, що знаходяться на території Копилівської сільської ради на користь держави.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області про визнання недійсними державних актів на землю та договорів купівлі-продажу.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним, що відведення спірних земельних ділянок відбувалося без розробки документації із землеустрою, державні акти видані вказаним особам безпідставно та з порушенням норм земельного законодавства.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції та дійшов висновку про те, що наявні підстави для відмови в задоволенні позову з підстав пропущення прокурором строку звернення до суду. Разом із цим судом апеляційної інстанції були встановлені наступні обставини у справі, які свідчать про те, що на підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 11 травня 2001 року № 3, від 2 червня 2001 року № 4 ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 12вересня 2001 року,20листопада 2001 року та 26 листопада 2001 року отримали державні акти на право приватної власності на землю.

Зокрема, 12 вересня 2001 року на підставі рішення Копилівської сільської ради від 11 травня 2001 року № 3 ОСОБА_14 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, площею 0,656 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,406 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 463; ОСОБА_9 -державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, площею 0,623 га, з них: для ведення ОПГ - 0,373 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 467; ОСОБА_10 - державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_7, площею 0,663га, з них:для ведення ОПГ - 0,383 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 464.

Також 12вересня 2001 року на підставі рішення Копилівської сільської ради від 2 червня 2001 року № 4 ОСОБА_11 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, площею 0,604га, з них:для ведення особистого селянського господарства - 0,354 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 455; ОСОБА_7 - державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, площею 0,750 га, з них:для ведення ОПГ - 0,500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 456; 26 листопада 2001 року ОСОБА_8 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6, площею 0,700 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,450 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га, на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за № 468.

Встановлено, що згідно з інформацією архівного відділу Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 5 лютого 2014 року за № 05-04/66 серед протоколів та рішень Копилівської сільської ради відсутні як протоколи, так і рішення, датовані 11 травня 2001 року № 3 та 2 червня 2001 року № 4 (а. с. 20, т. 1).

Згідно з інформацією управління Держземагентства в Макарівському районі Київської області від 7 лютого 2014 року за № 01-12/250 документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім'я ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в архіві управління не обліковується, що дає підстави вважати, що відведення спірних земельних ділянок відбувалося без розробки документації із землеустрою.

На підставі договорів купівлі-продажу від 23 листопада 2006 року № 15232, від 18 листопада 2006 року № 14966, від 23 листопада 2006 року №15247, від 23 листопада 2006 року № 15237, від 23 листопада 2006 року № 15242, від 18 листопада 2006 року № 14961 право власності на земельні ділянки набув відповідач ОСОБА_12, якому в подальшому були видані державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 3,7027 га.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом із тим згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_13 посилалася на пропущення позивачем строку звернення до суду із цим позовом (а. с. 115-121, т. 1), так само про його застосування просив відповідач ОСОБА_8 (а. с. 162, т. 1).

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд прийняв до уваги подані ОСОБА_13 та ОСОБА_8 заяви про застосування строку позовної давності, а також звернув увагу на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, відповідно до якої положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від

20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено.

ЦейЗакон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Апеляційний суд належним чином перевірив всі обставини у справі та надані сторонами докази, та дійшов правильного висновку про те, що право прокурора на пред'явлення позову виникло у вересні 2001 року, коли Копилівській сільській раді, в інтересах якої заявлено позов, стало відомо про відчуження спірних земельних ділянок, отже строк позовної давності за цими вимогами сплинув у вересні 2004 року, тоді як даний позов пред'явлено до суду у лютому 2014 року.

Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених у справі обставинах та відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 1 липня 2015 року у справі № 6-178цс15 та від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, суд апеляційної інстанції виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, які в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність вищезазначених висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: