У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 27 квітня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: за участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Тузова В.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року, в с т а н о в и л а: У червні 2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 30 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № DN81AR03110113, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 68 650 гривень 60 копійок для придбання автомобіля марки ВАЗ-211120, державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 9,00 % річних строком до 29 серпня 2014 року. На забезпечення виконання зобов'язаннь за кредитним договором 30 серпня 2007 року між сторонамиукладено договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого остання надала в заставу банку вказаний автомобіль. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній добровільно взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_7 у розмірі 200 гривень. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 17 березня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 31 224 гривні 18 копійок, з яких: заборгованість за кредитом - 28 973 гривні 80 копійок; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 287 гривень 32 копійки; штраф (фіксована частина) - 500 гривень; штраф (процентна складова) - 1 463 гривні 06 копійок. На підставі викладеного позивач просив суд звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ-211120, державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску, тип - легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_7, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 224 гривні 18 копійок шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, та стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 гривень. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «А-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ-211120, державний номерний знак НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_7., у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № DN81AR03110113 у розмірі 29 261 грн. 12 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 28 973 грн. 80 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 287 грн. 32 коп., шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від її імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ КБ «ПриватБанк», перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині вимог про звернення стягнення на предмет застави та стягнення з відповідача ОСОБА_7 на користь банку 200 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору застави рухомого майна від 30 серпня 2007 року № DN81AR03110113 заставодержателем є ТОВ «Автокредит Плюс» і позивачем не надано доказів укладання між банком та Товариством правочину, за умовами якого Товариство представляє інтереси банку та має право від його імені укладати договір застави рухомого майна та кредитний договір. Стягуючи з ПАТ «А-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 200 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір поруки, за яким відповідач несе відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору у розмірі 200 гривень. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до договору від 17 липня 2006 року № 1, копію якого додано до апеляційної скарги, банк доручив ТОВ «Автокредит Плюс» на умовах, визначених цим договором, від імені банку укладати кредитні договори на купівлю клієнтами транспортних засобів, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на транспортний засіб, який перебуває у заставі банку. Зменшуючи суму заборгованості за кредитним договором з 31 224 гривень 18 копійок до 29 261 гривні 12 копійок, апеляційний суд виходив з того, що вказаним договором не передбачена сплата штрафних сум у розмірі 500 гривень та 1 463 гривні 06 копійок. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителя, апеляційний суд погодився з висновком про обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за невиконання позичальником умов кредитного договору в межах суми, визначеної договором поруки. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом встановлено, що 30 серпня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № DN81AR03110113, відповідно до умов якого відповідачотримала кредит у розмірі 68 650 гривень 60 копійок для придбання автомобіля марки автомобіль ВАЗ-211120, державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 9,00 % річних строком до 29 серпня 2014 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 30 серпня 2007 року між сторонами укладено договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого остання надала в заставу автомобіль ВАЗ-211120, державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній добровільно взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_7 у розмірі 200 гривень. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 17 березня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 31 224 гривні 18 копійок. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Як вбачається з матеріалів справи договір застави в графі «заставодержатель» підписаний керівником відділу взаємодії з кредитним організаціями ОСОБА_8 та скріплений печаткою ТОВ «Автокредит Плюс». Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті. За змістом п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. 303 та п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 3 ст. 27 ЦПК України щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Так, в основу рішення про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет застави апеляційним судом було покладено копію договору від 17 липня 2006 року № 1, доданого до апеляційної скарги, відповідно до умов якого банк доручив ТОВ «Автокредит Плюс» на умовах, визначених цим договором, від імені банку укладати кредитні договори на купівлю клієнтами транспортних засобів. За змістом п. 1.2 договорувід 17 липня 2006 року № 1 банк на умовах, визначених цим договором доручає компанії (ТОВ «Автокредит Плюс» укладення кредитних договорів на купівлю клієнтами транспортних засобів, для чого надаються повноваження з ідентифікації потенційних клієнтів, оформленню та підписанню з ними договорів про відкриття та обслуговування платіжної карти «Авторозстрочка» і додаткових угод до них, за формою відповідно додатку 1 до вказаного договору. Разом з тим, в матеріалах справи відсутній додаток 1 до договору від 17 липня 2006 року № 1, а тому висновок апеляційного суду про наявність у ТОВ «Автокредит Плюс» повноважень на укладення від імені банку кредитних договорів на купівлю клієнтами транспортних засобів є передчасним. Крім того, апеляційним судом у порушення норм процесуального права не наведено поважності причин ненадання позивачем такого договору у підтвердження своїх позовних вимог під час звернення до суду з позовною заявою або до ухвалення рішення судом першої інстанції. Поряд з цим, згідно з позовною заявою заборгованість за кредитним договором від 30 серпня 2007 року станом на 17 березня 2011 року становить 31 224 гривні 18 копійок, однак з наданого до позовної заяви розрахунку видно, що він здійснений станом на 24 червня 2011 року, виходячи із суми - 50 501 гривня та дати договору - 03 вересня 2007 року, що залишено поза увагою апеляційного суду. Щодо вирішення вимог про стягнення заборгованості з поручителя слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 2 ст.118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою. Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1, 2ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Абзацом 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року№ 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд провадиться за правилами іншого судочинства. З огляду на викладене, спір в частині вимог про стягнення заборгованості з ПАТ «А-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що залишилось поза увагою апеляційного суду, у зв'язку з чим провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вимог про звернення стягнення на предмет застави з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року скасувати, справу в частині вимог про звернення стягнення на предмет застави направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Провадження у справі в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про стягнення заборгованості у розмірі 200 гривень - закрити. У решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк