Апеляційний суд Житомирської області
Справа №291/155/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грек М. М.
Категорія 48 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.

суддів: Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації транспортного засобу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2016 року

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив розділити спільне майно подружжя: квартиру АДРЕСА_1; визнати за кожним право власності на ? частину вищевказаної квартири.

У березні 2015 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог остаточно просила визнати особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ-21099, 2006 року випуску; визнати недійсним правочин, укладений 08.11.2011 року через торгівельну організацію ТОВ «Полісся Моторс Груп» щодо купівлі-продажу автомобіля ВАЗ-21099, 2006 року випуску на підставі довідки-рахунку між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію вищезазначеного транспортного засобу.

Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року зустрічний позов прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири№ АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 203,20 грн понесених судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 203,20 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі, задовольнивши зустрічний позов у повному обсязі. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідків, щодо дарування коштів на придбання спірного майна надавалися ОСОБА_6 А також те, що відчуження спірного автомобіля відбулося без її згоди, а ОСОБА_1 продовжує ним користуватися і після продажу.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України, що діяли на момент виникнення правовідносин сторін передбачено, що майно, нажите в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, при розділі майна долі подружжя визнаються рівними, в разі відсутності згоди про поділ майна спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому немає значення, на ім'я кого з подружжя майно було придбано.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК).

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

З роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що під час вирішення спорів між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.1996 року по 30.01.2013 (а.с. 5, 6, зворот, том 1), під час якого народилися дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 1998 року ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу. Пунктом 5 даного договору зазначено, що зміст ст. 22 КпШС України сторонам роз'яснено (а.с. 60, том 1).

02 червня 2003 року ОСОБА_2 за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 продала вищевказану квартиру за ціною 11 156,00 грн та в цей же день набула права власності на двокімнатну АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу за 6 800,00 грн (а.с. 8, 63, 64, 65, том 1). Договори посвідчені державним нотаріусом Ружинської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та містять відомості, що сторонам роз'яснено зміст ст. ст. 22, 23, КпШС України, ст. ст. 4, 17 Закону «Про власність»…, а також правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна (а.с. , 8, 64, том 1, зворот).

Крім того, за час спільного проживання сторонами було придбано автомобіль ВАЗ-21099, 2006 року випуску, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_1 З матеріалів справи вбачається, що 08.11.2011 відповідач продав вищевказаний автомобіль ОСОБА_3, що підтверджується довідкою-рахунком № 002539 від 08.11.2011 року (а.с. 100-106, том 1).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги в частині належності спірної квартири та автомобіля на праві особистої власності ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи із системного аналізу норм Сімейного Кодексу України вбачається, що стаття 60 СК України встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними і допустимими доказами тим із подружжя, хто оспорює право спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі та під час розгляду справи стверджувала, що вказані квартира та автомобіль були придбані за її особисті кошти, які належали її тітці ОСОБА_6, шо підтверджували і свідки, допитані в судовому засіданні.

Факт укладення між відповідачем та вказаною особою договору дарування у відповідності до ст. ст. 203, 208 ЦК України судом не встановлено.

У зв'язку з чим, не можна погодитися із доводами апелянта про те, що вона належними і допустимими доказами, такими як покази свідків, довела, що спірні квартира та автомобіль були придбані нею за особисті кошти, такі доводи ґрунтуються на припущеннях.

За таких обставин, враховуючи, що спірні квартира та автомобіль були придбані сторонами під час шлюбу, являються спільною сумісною власністю подружжя, а належних та допустимих доказів, які б свідчили про придбання спірного майна за особисті кошти відповідачкою ОСОБА_2 надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для визнання за останньою права особистої приватної власності на дане майно не має.

Відмовляючи в позові про визнання недійсним правочину, укладеного 08.11.2011 року через торгівельну організацію ТОВ «Полісся Моторс Груп» щодо купівлі-продажу автомобіля ВАЗ-21099, 2006 року випуску на підставі довідки-рахунку між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та скасуванні державної реєстрації вищезазначеного транспортного засобу, суд першої інстанції виходив з того, що таке відчуження відбулося за згодою ОСОБА_2

Так, матеріали справи не містять жодного та належного доказу на підтвердження тієї обставини, що сторони не проживали разом у 2011 році, тобто на час продажу спірного автомобіля. Не містить таких відомостей і рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 30.01.2013 про розірвання шлюбу сторін, оскільки зазначеним рішенням вказана обставина не встановлювалася, дане рішення лише містить посилання на те, що позивач свої позовні вимоги мотивує, зокрема тим, що сторони спільно не проживають. Розгляд справи відбувся у відсутності сторін по справі (а.с. 17, том 2).

Таким чином, колегія суддів вважає, що моментом фактичного припинення шлюбних відносин слід вважати час винесення рішення про розірвання шлюбу. А тому продаж автомобіля відбувся у період перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Указані обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

ОСОБА_2 в судовому засіданні не довела доказами ті обставини, на які вона посилається в своєму позові та доводах апеляційної скарги. Крім того, ОСОБА_2 позовної вимоги про стягнення грошової компенсації не заявлялося.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки сторін у праві власності є рівними, а тому правильно визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним та відмовив у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді