Справа № 182/9933/14-ц
Провадження № 2/0182/73/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.05.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

за участю секретаря Скоробогатової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольської міської територіальної громади в особі Нікопольської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом та встановлення факту набуття права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання за нею права власності у порядку спадкування за законом після смерті батька та встановлення факту набуття права власності.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини.

10.10.1966 року між ОСОБА_2 та виконкомом Нікопольської міської ради було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, згідно якого ОСОБА_2 було надано в безстрокове користування земельна ділянка, площею 520 кв.м., за адресою: вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь Дніпропетровської області. ОСОБА_2 планував побудувати на даній земельній ділянці житловий будинок та постійно проживати в м.Нікополь, але через сімейні обставини переїхав до Росії, встигши побудувати на виділеній земельній ділянці лише сарай. В червні 1968 року її батько ОСОБА_3 дізнався про те, що ОСОБА_2 продає незакінчене будівництво, а фактично сарай, розташований по вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь Дніпропетровської області та, оглянувши обєкт, вирішив викупити план забудови з розташованим на ньому сараєм. У звязку з тим, що ОСОБА_2 не побудував будинок за адресою: вул.Сурикова, 17 в м.Нікополь, а, відповідно, не ввів його в експлуатацію, Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку як правовстановлюючий документ в Нікопольському БТІ не був зареєстрований. Відповідно, батько з ОСОБА_2 не мали можливості укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. 02.07.1968 року між її батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено усний договір купівлі-продажу будівлі сараю, розташованого за адресою: вул.Сурикова, 17 в м.Нікополь Дніпропетровської області. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу та проведення розрахунку ОСОБА_2 власноручно склав письмову розписку, в якій підтвердив, що отримав від батька 2 200 рублів в рахунок продажу сараю. ОСОБА_2 зареєстрував місце проживання батька ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою, наданою БТІ при Нікопольському міськкомунгоспі № 414/9 від 17.09.1968 року. Дану довідку батько брав в БТІ для того, щоб переоформити Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку у виконкомі Нікопольської міської ради на своє імя, але, на жаль, у нього цього не вийшло. Після продажу недобудови та отримання грошей ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання на територію Росії, а саме: в селище Березово, а батько почав на земельній ділянці по вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь будувати житловий будинок з надвірними будівлями. Фактично будівництво велося офіційно від імені ОСОБА_2, на якого оформлялися відповідні дозволи та проекти, але придбання будівельних матеріалів, оплата роботи будівельників здійснювалися особисто батьком, що підтверджується квитанціями на оплату товарів та послуг, копії яких додані до позовної заяви. Одразу після купівлі у ОСОБА_2 недобудови батько почав сплачувати обовязкову щомісячну страховку за будинок та місцевий земельний податок. Квитанції щодо оплати цих платежів виписувалися на імя батька і їх копії додані до позовної заяви. Основна частина будівництва припала на 1970-1972 роки. Це видно по квитанціям на придбання будматеріалів, серед яких купувалися: шифер, деревина, руберойд, цегла, фанера, оліфа, фарба, плитка, раковина, цемент, солома, глина, пісок, відсів, щебінь, бут, труби, кут та інше. В 1972 році батько закінчив будівництво будинку та підключився до мережі енергопостачання. На імя батька в Нікопольському відділі енергозбуту було відкрито особовий рахунок № 0712025. Батько стабільно сплачував за послуги енергопостачання, що підтверджується відповідними абонентськими книжками та квитанціями. До газопостачання будинок було підключено в 1989 році і на імя ОСОБА_3 було відкрито особовий рахунок № 9243. Після фактичного закінчення будівництва батько знову намагався оформити документи на будинок на своє імя, але в БТІ йому сказали, що оформлення акта приймання в експлуатацію та реєстрацію права власності необхідно здійснювати від імені ОСОБА_2 Тривалий час батько не міг встановити контакт з ОСОБА_2, який проживав в Росії. Лише наприкінці 1982 року ОСОБА_2 надіслав батькові поштою нотаріально посвідчену довіреність від 24.11.2982 року, відповідно до якої йому було надано право відчуження будинку, розташованого по вул.Сурикова, 17 в м.Нікополь з правом подання заяв, підпису документів. Строк дії довіреності був визначений до 24.11.1984 року. За вищезазначеною довіреністю батько вчинив відповідні правові дії після закінчення будівництва будинку № 17 по вул.Сурикова в м.Нікополь, а саме: здав будинок в експлуатацію, що підтверджується Актом приймання індивідуального житлового будинку в експлуатацію від 11.11.1983 року, та здійснив реєстрацію права власності на будинок в Нікопольскому міжміському бюро технічної інвентаризаці, що підтверджується реєстровим надписом на Договорі про надання в бесзстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 30.11.1983 року. Таким чином, з 02.07.1968 року батько відкрито володів житловим будинком № 17 по вул.Сурикова в м.Нікополь у спосіб, який не суперечить основам правопорядку і моралі, здійснив його добудову, витративши на це особисті кошти, сплачував страховку за будинок, земельний податок, комунальні послуги, тобто являвся добросовісним володільцем. Володіння цим будинком здійснювалося батьком абсолютно законно та відкрито. Право володіння було надано батькові безпосередньо власником будинку ОСОБА_2 в законний спосіб шляхом передачі всіх документів на будинок, в тому числі Договору про надання в бесзстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.10.1966 року, довіреності на вчинення юридичних дій з будинком, в тому числі й з правом продажу. Володіння будинком здійснювалося батьком безперервно 46 років. Протягом цього строку ОСОБА_2 не предявляв до батька жодних вимог щодо звільнення чи повернення будинку, оскільки прекрасно розумів, що законно надав йому право володіння будинком. Місце проживання ОСОБА_2Є на час звернення до суду з позовом про визнання права власності на будинок за набувальною давністю батькові не було відоме, жодного звязку з ним батько не мав. Таким чином, ОСОБА_3 являвся добросовісним володільцем будинку № 17 по вул.Сурикова в м.Нікополь протягом 46 років, але оформити на себе правовстановлюючі документи не мав можливості, тому для захисту своїх майнових прав був змушений звернутися до суду. В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до Нікопольської міської територіальної громади в особі Нікопольської міської ради про визнання про визнання права власності за набувальною давністю, але до ухвалення рішення по справі, а саме 15.04.2015 року її батько помер. Провадження у справі було зупинено до заміни померлого позивача правонаступником. Зважаючи, що за життя батька право власності за набувальною давністю на вищезазначений житловий будинок за ним не було визнано, Але, враховуючи, що протягом 46 років він відкрито, безперервно володів даним житловим будинком, вважає, що батько за набувальною давністю набув право власності на цей обєкт нерухомого майна, тож він входить до спадкової маси. У звязку з вищезазначеним, вважає за необхідне просити суд встановити факт набуття її батьком ОСОБА_3 права власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по вул.Сурикова, 17 в м.Нікополь. В передбачений законом 6-и місячний строк з часу відкриття спадщини вона звернулася до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. За життя ОСОБА_3 не склав заповіт. Вона є донькою померлого, що підтверджується її свідоцтвом про народження та витягом про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_1. За таких обставин звернулась до суду.

В судове засідання позивач та її представник не прибули, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, позов підтримав і просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибула, надала до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти позову не заперечувала.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на нього (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як встановлено в судовому засіданні, 10.10.1966 року між ОСОБА_2 та виконкомом Нікопольської міської ради було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, згідно якого ОСОБА_2 було надано в безстрокове користування земельна ділянка, площею 520 кв.м., за адресою: вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь Дніпропетровської області (а.с.6, 18-19). ОСОБА_2 мав намір побудувати на даній земельній ділянці житловий будинок та постійно проживати в м.Нікополь, але через сімейні обставини переїхав до Росії, встигши побудувати на виділеній земельній ділянці лише сарай. В червні 1968 року батько позивачки ОСОБА_3 дізнався про те, що ОСОБА_2 продає незакінчене будівництво сарай, розташований по вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь Дніпропетровської області та вирішив викупити план забудови з розташованим на ньому сараєм. У звязку з тим, що ОСОБА_2 не побудував будинок за адресою: вул.Сурикова, 17 в м.Нікополь, та не ввів його в експлуатацію, Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку як правовстановлюючий документ в Нікопольському БТІ не був зареєстрований. ОСОБА_3 не мали можливості з ОСОБА_2 укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. 02.07.1968 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено усний договір купівлі-продажу будівлі сараю, розташованого за адресою: вул.Сурикова, 17 в м.Нікополь Дніпропетровської області. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу та проведення розрахунку ОСОБА_2 власноручно склав письмову розписку, в якій підтвердив, що отримав від ОСОБА_3 2 200 рублів в рахунок продажу сараю (а.с.16). ОСОБА_2 зареєстрував місце проживання батька ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою, наданою БТІ при Нікопольському міськкомунгоспі № 414/9 від 17.09.1968 року (а.с.17). Після продажу недобудови та отримання грошей ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання на територію Росії, а саме: в селище Березово, а батько позивачки почав на земельній ділянці по вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь будувати житловий будинок з надвірними будівлями. Фактично будівництво велося офіційно від імені ОСОБА_2, на якого оформлялися відповідні дозволи та проекти, але придбання будівельних матеріалів, оплата роботи будівельників здійснювалися особисто батьком позивачки, що підтверджується квитанціями на оплату товарів та послуг, копії яких додані до позовної заяви (а.с.28-52). Одразу після купівлі у ОСОБА_2 недобудови ОСОБА_3 почав сплачувати обовязкову щомісячну страховку за будинок та місцевий земельний податок. Квитанції щодо оплати цих платежів виписувалися на імя батька позивачки і їх копії додані до позовної заяви. В 1972 році батько позивачки закінчив будівництво будинку та підключився до мережі енергопостачання. На імя ОСОБА_3 в Нікопольському відділі енергозбуту було відкрито особовий рахунок № 0712025. ОСОБА_3 стабільно сплачував за послуги енергопостачання, що підтверджується відповідними абонентськими книжками та квитанціями. До газопостачання будинок було підключено в 1989 році і на імя ОСОБА_3 було відкрито особовий рахунок № 9243. Наприкінці 1982 року ОСОБА_2 надіслав батькові поштою нотаріально посвідчену довіреність від 24.11.1982 року, відповідно до якої йому було надано право відчуження будинку, розташованого по вул.Сурикова, 17 в м.Нікополь з правом подання заяв, підпису документів. Строк дії довіреності був визначений до 24.11.1984 року (а.с.15). За вищезазначеною довіреністю батько позивачки вчинив відповідні правові дії після закінчення будівництва будинку № 17 по вул.Сурикова в м.Нікополь, а саме: здав будинок в експлуатацію, що підтверджується Актом приймання індивідуального житлового будинку в експлуатацію від 11.11.1983 року (а.с.20-27), та здійснив реєстрацію права власності на будинок в Нікопольскому міжміському бюро технічної інвентаризаці, що підтверджується реєстровим надписом на Договорі про надання в бесзстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 30.11.1983 року. Таким чином, з 02.07.1968 року ОСОБА_3 відкрито володів житловим будинком № 17 по вул.Сурикова в м.Нікополь у спосіб, який не суперечить основам правопорядку і моралі, здійснив його добудову, витративши на це особисті кошти, сплачував страховку за будинок, земельний податок, комунальні послуги, тобто являвся добросовісним володільцем. Володіння цим будинком здійснювалося батьком позивачки абсолютно законно та відкрито. Право володіння було надано батькові безпосередньо власником будинку ОСОБА_2 в законний спосіб шляхом передачі всіх документів на будинок, в тому числі Договору про надання в бесзстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.10.1966 року, довіреності на вчинення юридичних дій з будинком, в тому числі й з правом продажу. Володіння будинком здійснювалося батьком безперервно 46 років. Протягом цього строку ОСОБА_2 не предявляв до батька жодних вимог щодо звільнення чи повернення будинку, оскільки прекрасно розумів, що законно надав йому право володіння будинком. Таким чином, ОСОБА_3 являвся добросовісним володільцем будинку № 17 по вул.Сурикова в м.Нікополь протягом 46 років, але оформити на себе правовстановлюючі документи не мав можливості, тому для захисту своїх майнових прав був змушений звернутися до суду. В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до Нікопольської міської територіальної громади в особі Нікопольської міської ради про визнання про визнання права власності за набувальною давністю (а.с.53), але до ухвалення рішення по справі, а саме 15.04.2015 року ОСОБА_3 помер (а.с.63). Провадження у справі було зупинено до заміни померлого позивача правонаступником (а.с.65). Враховуючи, що протягом 46 років ОСОБА_3 відкрито, безперервно володів вказаним вище житловим будинком, суд вважає, що він за набувальною давністю набув право власності на цей обєкт нерухомого майна. Тобто вищевказаний будинок входить до спадкової маси. За життя ОСОБА_3 не склав заповіт. Позивачка є донькою померлого ОСОБА_3, що підтверджується її свідоцтвом про народження та витягом про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_1 (а.с.68-71).

За таких обставин суд вважає, що позивачка має цілком законне право на оформлення за собою спадкових прав на зазначену нерухомість.

Тому суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.3-10, 30, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Встановити юридичний факт набуття ОСОБА_3 права власності за набувальною давністю на житловий будинок літ.А, загальною площею 75,2 кв.м., жилою площею 54,7 кв.м., з надвірними будівлями: сараєм-літньою кухнею літ.Б, б, гаражу літ.В, вбиральні літ.Ж, вхід в підвал літ.а1, паркан № 1, розташований за адресою: вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь Дніпропетровської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ.А, загальною площею 75,2 кв.м., житловою площею 54,7 кв.м., з надвірними будівлями: сарай-літня кухня літ.Б, б, гараж літ.В, вбиральня літ.Ж, вхід в підвал літ.а1, паркан № 1, розташований за адресою: вул.Сурикова, буд.17 в м.Нікополь, Дніпропетровської області у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого 15.04.2015 року.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_4