Справа № 457/130/16-ц
провадження №2/457/166/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.

при секретарі - Словіцькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, а саме просить: зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 (в т.ч. відсотків, комісій та штрафних санкцій) по карті НОМЕР_1 за мінусом 17228,84 грн. (переведених з картки НОМЕР_3, дата переводу 31.10.2014 року) та нарахованих від даної суми відсотків, комісій та штрафних санкцій.

Позивач позовні вимоги мотивує тим, що 14 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір приєднання, за умовами якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало йому кредит у розмірі 5 400 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, 31 березня 2009 року. Згідно поданої заяви від 14.03.2006 року у ПриватБанк, ця заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг. Останній платіж по даній карточці ним було здійснено у квітні 2007 року. Строк дії картки "Універсальна", яка видана на ім'я ОСОБА_2, закінчився 31 березня 2009 року.

Крім цього, 17 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір приєднання, за умовами якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало йому кредит у розмірі 3500 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно поданої анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17.12.2012 року у ПриватБанк, ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг. В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 6000 грн.

13.05.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк»: заборгованість в розмірі 17478.24 грн. за кредитним договором №б/н від 14.03.2006 року, яка складається з наступного: 2909,58 грн. -заборгованість за кредитом, 13260,17грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, штрафи: 500.00 грн. - (фіксована частина), 808,49 грн. - (процентна складова). ПАТ КБ «Приватбанк» позов мотивував тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 14.03.2006 року ОСОБА_1 14.03.2006 року отримав кредит у розмірі 5400.0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В подальшому, представником ПАТ КБ «Приватбанк» подано заяву про залишення позову без розгляду на його вимогу, на підставі чого, Трускавецький міський суд ухвалою від 13.06.2014 року по справі №457/736/14-ц, позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишив без розгляду.

Користуючись інтернет сайтом ПАТ КБ «Приватбанк» (Приват24) позивач замітив, що 31.10.2014 року о 17-00 працівниками ПАТ КБ «Приватбанк» здійснено перекидання з карти НОМЕР_3 на карту НОМЕР_1 переведення (дебетної частини) - 17228,84 грн., тобто суми заборгованості, щодо стягнення якої банк звертався з позовом. Крім зазначених карток ПАТ КБ «Приватбанк» позивач зазначає, що в нього в наявності є зарплатна карточка від ПАТ КБ «Приватбанк» НОМЕР_2, з якої ПАТ КБ «Приватбанк» періодично автоматично здійснює погашення вищезазначеної заборгованості, що підтверджується випискою з інтернет банкінгу «Приват24» (виписка додається).

У відповідності до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Беручи до уваги вищенаведене, позивач вважає дане автоматичне списання та вимагання повернення зазначеної суми заборгованості безпідставними, тобто такими, що не грунтуються на законі, з тих підстав, що строк давності вимоги повернення кредиту минув, а тому вирішив звернутись до суду з даним позовом.

Представником відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до якого, останній просить відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Гнатишак О.В. в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, протии позову заперечив, в задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши учасників судового процессу, дослідивши письмові матеріали справи, на підставі їх повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд дійшов переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як зауважував Конституційний Суд України в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними закономінтересами споживачів їх кредитних послуг.

В іншому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі поданої заяви до ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14.03.2006 року отримав в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 5 400 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, 31 березня 2009 року. Згідно поданої заяви від 14.03.2006 року у ПриватБанк, ця заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг. Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Крім цього, 17 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір приєднання, за умовами якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало йому кредит у розмірі 3500 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно поданої анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17.12.2012 року у ПриватБанк, ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг. В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 6000 грн. Даний договір не пов'язаний з попереднім договором, виступає як окремий кредитний договір.

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 користується зарплатною карточкою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Матеріалами справи встановлено, що 13.05.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк»: заборгованість в розмірі 17478.24 грн. за кредитним длоговором №б/н від 14.03.2006 року, яка складається з наступного: 2909,58 грн. -заборгованість за кредитом, 13260,17грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, штрафи: 500.00 грн. - (фіксована частина), 808,49 грн. - (процентна складова). ПАТ КБ «Приватбанк» позов мотивував тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 14.03.2006 року ОСОБА_1 14.03.2006 року отримав кредит у розмірі 5400.0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В подальшому, представником ПАТ КБ «Приватбанк» подано заяву про залишення позову без розгляду на його вимогу, на підставі чого, Трускавецький міський суд ухвалою від 13.06.2014 року по справі №457/736/14-ц, позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишив без розгляду.

Згідно поданих позивачем виписок з інтернет сайту ПАТ КБ «Приватбанк» (Приват24) встановлено, що 31.10.2014 року о 17-00 працівниками ПАТ КБ «Приватбанк» здійснено перекидання з карти НОМЕР_3 на карту НОМЕР_1 переведення (дебетної частини) - 17228,84 грн., тобто суми заборгованості, щодо стягнення якої банк звертався з позовом. Крім цього, з даних виписок вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснює щомісячні списання даної заборгованості з зарплатної карточки позивача.

Згідно довідки №MG6Q-D09M-GMP3-COC4, виданої 25.03.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" у ОСОБА_1 станом на 25.03.2016 року заборгованість становить 54005,84 грн.

Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Строк дії картки "Універсальна", яка видана на ім'я ОСОБА_1, закінчився 31 березня 2009 року.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

Суд звертає увагу, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав ОСОБА_2 грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 14 березня 2006 року не виконав. Представником відповідача не надано підтвердження того, що даний договір пролонговувався, або позивачу після закінчення строку дії договору банк видавав ОСОБА_2 грошові кошти і нову платіжну картку, на підставі данного договору.

Згідно поданного ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за довоговором №б/н від 14.03.2006 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1, станом на 31.03.2014 року, який міститься в матеріалах справи №457/736/14ц, ОСОБА_1 останній платіж здійснено в квітні 2007 року, після чого грошові зобов'язання за договором ним не виконувались.

У відповідності до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення.

При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув

Відповідно до п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, При застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України"Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 та ч.2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Дана норма також прописана в п.5.7 «Правил користування платіжною карткою» (які позивач не підписував, вони надані представником ПАТ КБ «ПриватБанк» та містяться у справі 457/736/14ц, ст.29), відповідно до якого банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором.

Аналізуючи умови договору в справі та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про комплексне банківське обслуговування, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу.

З даної норми законодавства випливає, що 10.05.2007 року (період наступного списання 30 каленадарних днів) у позивача виникло право пред'явити відповідачу вимогу про виконання зобов'язання.

Беручи до уваги п. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою, а саме те, що строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, і що останній платіж здійснено в квітні 2007 року, дія картки закінчилась 31 березня 2009 року, з позовом до суду банк звернувся лише у травні 2014 року, а з зарплатної картки почав здійснювати стягнення заборгованості лише 31.10.2014 року, то суд приходить до висновку, що банк вимагає повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, що в свою чергу суперечить законодавству.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в своєму запереченні зазначає, що позивачем не представлено суду будь-яких доказів вчинення Банком позасудових вимог, що свідчить про вимагання повернення споживчого кредиту строк давності якого минув. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки Банк, в позасудовому порядку почав здійснювати списання спірної суми без згоди позивача, тобто не тільки вимагає повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, що забороняється законом, а й без необхідного правового регулювання здійснює стягнення спірної заборгованості з заробітної плати позивача. Крім цього, як вбачається з виписок з Приват24 наданих позивачем дані списання (без згоди позивача, який не підписував Умови та правила надання банківських послуг, Тарифами) проводяться в розмірі 50% заробітної плати позивача, хоча згідно ст.128 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що строк давності права на вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 17228,84 грн. по договору №б/н від 14.03.2006 року таким, що минув, а тому позов є підставним та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 179, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 (в т.ч. відсотків, комісій та штрафних санкцій) по карті НОМЕР_1 за мінусом 17228,84 грн. (переведених з картки НОМЕР_3, дата переводу 31.10.2014 року) та нарахованих від даної суми відсотків, комісій та штрафних санкцій.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: В. І. Марчук