АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3506/16
Категорія : житлові Доповідач - Бобровський В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді Бобровського В.В.,

суддів Черкасова В.В.,

Кокоші В.В.,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та примусове виселення з приміщення без надання іншого жилого приміщення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 березня 2016 року ,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 та з урахуванням уточнення позовних вимог у лютому 2016 року про його виселення без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_2 посилався на те, що вказана квартира належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2002 року, відповідач колишній чоловік її доньки - ОСОБА_6 з яким вона перебувала у шлюбі з 23 травня 1991 року до 05 серпня 2013 року та на те, що після припинення подружніх відносин ОСОБА_3 залишився проживати у її квартирі, систематично порушує правила співжиття, допускає вчинення фізичного та психологічного насильства до позивача та членів її сім'ї, що призводить до неможливості подальшого проживання з ним в одному приміщенні.

Зазначивши, що неодноразові звернення до правоохоронних органів не мають позитивного впливу на відповідача та те, що у зв'язку з припиненням з ним сімейних відносин, за нормою ч.1 ст.405 ЦК України він вважається таким, що втрачає право користування житлом, яке належить позивачу,а вона за ст..319 цього Кодексу має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В письмових запереченнях на позов представник відповідача посилалась на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 та позбавлення його прав на житло.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 березня 2016 року позов задоволено. Усунуті перешкоди ОСОБА_2 в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 та виселено його із квартири без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 з посиланням на безпідставність позову ОСОБА_2 ухвалення судом рішення в порушенням вимог процесуального і матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, рішення районного суду просить скасувати, у позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення проти них, колегія відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України вирішила апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково, з наступного.

За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню.

Суд, за нормою ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та під час ухвалення рішення за ч.1 ст.214 цього Кодексу вирішує питання про наявність обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

По справі встановлено згідно наданих доказів та не оспорюється сторонами те, що у спірній квартирі, яка належить позивачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2002 року, зареєстровані та мешкають її донька ОСОБА_7 її три неповнолітніх дитини та колишній чоловік ОСОБА_6 - відповідач у справ, з яким у позивача та ОСОБА_6 склались неприязнені стосунки, на яких виникають сварки, бійки у зв'язку з якими позивач та її донька звертались до медичних установ, правоохоронних органів з метою притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за їх побиття та заподіяння тілесних ушкоджень.

Задовольняючи позовні вимоги шляхом усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 та висиливши його без надання іншого житлового приміщення, суд такого висновку дійшов з посиланням на те, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини та до них підлягають застосуванню норми ст..ст. 405, 406 ЦК України.

З таким висновком суду погодитись не можна у зв'язку з порушенням та неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права.

Відповідно до положень ст..213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, таким, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, та здійснюючи правосуддя, суд за правилами ст..4 цього Кодексу, захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Із змісту позовних вимог та встановлених обставин по справі вбачається, що спір виник з приводу позбавлення права відповідача на користування квартирою, яка належить позивачу, шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення через неможливість для інших проживання з ним в одній квартирі, у зв'язку з його протиправною поведінкою.

Із встановлених судом обставин вбачається що спірні правовідносини не є цивільно-правовими, як помилково вирішив суд та до таких правовідносин застосовуються норми житлового права.

За нормами с.ст.116, 157 ЖК України члени сім'ї власника квартири, інші особи можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними

Із листування органів внутрішніх справ з позивачем та її донькою, на їх звернення та скарги на відповідача, не вбачається, що до нього були вжиті заходи запобігання з метою недопущення порушень правил співжиття та застосування до власника, членів її сім'ї насильства. Проведення профілактичних бесід з ним, в розумінні ч.1 ст.116 ЖК України такими заходами не являються.

За таких обставин, колегія вирішила , скасовуючи рішення суду про усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом про його виселення, та відмовляючи у позові за безпідставністю таких вимог одночасно попередити ОСОБА_3, що у випадку подальшого порушення співжиття він може бути виселеним із квартири без надання іншого житла.

З огляду на викладене та керуючись ст..ст. 303, 304, 309, 313, 314 ЦПК України, колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 березня 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщення квартирі АДРЕСА_1 та про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про те, що у випадках подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено без надання іншого житлового приміщення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили після проголошення але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В.Бобровський

судді В.В.Кокоша

В.В.Черкасов