Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 2 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 2 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено за недоведеністю.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, прийнятим без всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, без належної та об'єктивної оцінки доказів та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 16.06.2015 року він звернувся з листом до ОСОБА_2 про надання довідки про заборгованість по заробітній платі та з вимогою по проведенню повного розрахунку, однак відповіді від відповідача не отримав.

Вважає, що судом безпідставно взято до уваги акт про його відмову від отримання грошових коштів за не використану відпустку, оскільки він складений зацікавленими особами. Про наявність акту він дізнався лише під час судового розгляду.

Покликається на те, що відмову ФОП ОСОБА_2 у проведенні з ним повного розрахунку, може підтвердити свідок ОСОБА_3, яка в той же день, одночасно із ним була звільнена та з якою розрахунок по заробітній платі також не було проведено.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким

його позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 7.08.2012 року по 29.05.2015 року працював машиністом екструдера у ФОП ОСОБА_2 на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 07.08.2012 року, зареєстрованому в Рівненському міському центрі зайнятості за № 4.

29.05.2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Цей день вважається останнім днем роботи працівника.

Відповідачем при його звільненні виплачено 1161,20 грн. заробітної плати та видано трудову книжку,однак не виплачено 756,46 грн. компенсації за невикористану відпустку. Згідно копії видаткового касового ордеру компенсація за невикористану відпустку в розмірі 756,46 грн. ОСОБА_1 виплачена 22.01.2016 року.

Відмовляючи в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем наявності вини відповідача у не проведенні з ним повного розрахунку.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівнику сум у строки, встановлені ст.116 цього Кодексу, при цьому визначальними є ті обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільнені та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2015 року ОСОБА_1 направив для ОСОБА_2 заяву з проханням провести з ним повний розрахунок, що підтверджується описом вкладення до цінного листа.

Зазначеними доказами доведено, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи в період з 30.05.2015 року по 21.01.2016 року мала місце затримка у виплаті йому належних сум, а тому його вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Покликання представника відповідача на не зазначення позивачем у вказаному описі точної адреси, а саме номера будинку та заперечення отримання відповідачем будь-якої кореспонденції від ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки не звернення працівника до роботодавця із заявою про виплату належних сум не звільняє останнього від обов'язку виплати належних коштів працівнику.

Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.95р. №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Термін розрахунку - останні два повних робочих місяці (ч.2,3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100), тобто березень-квітень 2015 року.

Відповідно до довідки відповідача заробіток позивача в березні 2015 року становив 1330 грн., в квітні 2015 року - 1330 грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає: 1330 + 1330 грн. : 42 робочі дні за два місяці (21 робочий день у березні 2015 року та 21 робочий день у квітні 2015 року) = 63,33 грн. (п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100).

Період не виплати належної заробітної плати з 30.05.2015 року (наступного дня після звільнення) по 21.01.2016 року (включно) становить 163 робочих днів.

Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки, який підлягає стягненню з відповідача складає 10322 грн. 79 коп. (63 грн. 33 коп. х 163 робочих днів).

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачем надано акт від 29.05.2015 року, складений комісією у складі голови комісії - завідуюча складом ОСОБА_4, членів комісії - головного бухгалтера ОСОБА_5, директора з виробництва ОСОБА_6 про те, що у їх присутності головним бухгалтером ОСОБА_5 ОСОБА_1 було надано письмове повідомлення про розмір коштів належних йому до виплати у зв'язку зі звільненням. Власником ОСОБА_2 також повідомлено ОСОБА_1 про те, що у зв'язку з відсутністю готівкових коштів, компенсація за невикористану ним відпустку у сумі 756,46 грн. буде виплачена 1 червня 2015 року, для чого йому необхідно з'явитись в бухгалтерію для їх отримання.

Даний акт апеляційним судом оцінюється критично, оскільки відсутні дані про те, що позивач отримав це повідомлення та відмовився поставити підпис про його одержання.

Покликання відповідача щодо відсутності вини роботодавця у неотриманні працівником розрахункових коштів, не заслуговують на увагу, так як визначальним при застосуванні передбаченого ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язку роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню в дохід держави 487 грн. 20 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.95р. №100, колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 2 березня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 30 травня 2015 року по 21 січня 2015 року в розмірі 10322 (десять тисяч триста двадцять дві) грн. 79 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В задоволенні решти позовних вимог позивачу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Судді: Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Хилевич С.В.