Провадження № 22-ц/790/3366/16 Суддя доповідач Бровченко І.О.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Швецової Л.А., Малінської С.М.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в особі Харківського ГРУ про визнання договорів поруки припиненими, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в особі Харківського ГРУ (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договорів поруки припиненими.

В обгрунтування позовних вимог зазначили, що 25 квітня 2005 року на забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4, ними було укладено з відповідачем договори поруки. Зазначали, що у 2007 році за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області з них солідарно з ОСОБА_4 була стягнута заборгованість за кредитним договором, який розірваний не був, тому банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом та штрафні санкції. Також у 2013 році за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова з них також солідарно з ОСОБА_4 була стягнута заборгованість за кредитним договором. Вважали, що оскільки строк основного зобов'язання сплив 24 серпня 2008 року, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилась.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від10 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 25 квітня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 42/СП-05 з додатками до нього, відповідно до умов якого банк надав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 250000 грн. з терміном повного погашення кредиту до 24 квітня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за цим договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 25 квітня 2005 року було укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі зобов'язалися відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, штрафів, пені та інших платежів як солідарні боржники.

Встановлено, що заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21 серпня 2007 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 263 477 грн. 26 коп. та звернуто стягнення на рухоме майно, належне ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року стягнуто на корись ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 935294 грн. 15 коп., а з ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова заборгованість за кредитним договором в сумі 200 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року змінено шляхом зменшення суми солідарного стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» до 725934 грн. 27 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються.

Оскільки договори поруки, укладені з позивачами не містять посилання на конкретну дату з якою повязано закінчення їх строку дії необхідно виходити з того, що вимоги до поручителів за цими договорами можуть бути предявлені шляхом звернення до суду з позовною заявою протягом шести місяців від дня настання сторонами основного зобовязання тобто до 24 жовтня 2008 року.

Посилання суду першої інстанції на те, що банк як кредитор звертався до суду з позовом до поручителів, а тому строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України не сплинув не можна вважати обґрунтованим.

Так банк звертався до суду у 2007 році до дня настання строку основного зобовязання, а тому ця обставини ніяким чином не впливає на правовідносини які регулюються ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Посилання представника відповідача на те, що за договорами, укладеними з позивачем, сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звертатися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором протягом пяти років не є підставою вважати, що сторонами змінено строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Пункт 12 договорів поруки, який містить такі умови може визначити строк позовної давності з моменту укладення цих договорів.

Що стосується шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, то цей строк не є позовною давністю і не може бути змінений за домовленістю сторін.

Оскільки протягом шести місяців з дня до якого кредитні зобовязання ОСОБА_4 повинні були виконані тобто 24 квітня 2008 року банк не звертався з позовом до поручителів, зобовязання останніх припинились 24 жовтня 2008 року.

При ухвалені судового рішення судова колегія не враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-172 цс15, оскільки остання містить висновки щодо припинення поруки внаслідок ліквідації юридичної особи боржника та реалізацією кредитором свого права на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи боржника. Під час судового розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4 кредит надавався як фізичній особі.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати припиненими з 24 жовтня 2010 року договори поруки від 25 квітня 2005 року укладені між ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -