Номер провадження: 22-ц/785/3762/16
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

Кононенко Н.А.

при секретарі Фабіжевській Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, треті особа: житлово-будівельний кооператив «Суворовський-2», ОСОБА_6, Суворовський районний відділ ГУДМС України в Одеській області, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_4 (та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5) на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року ,

встановила:

27 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 (яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, треті особа: житлово-будівельний кооператив «Суворовський -2», ОСОБА_6, Суворовський районний відділ ГУДМС України в Одеській області, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 є власником квартири під №17 в буд. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № 8854 від 01 серпня 2000 року, в будинку ЖБК «Суворовський-2».

У зазначеній квартирі позивач постійно проживає разом із сином ОСОБА_6 та його сином, онуком позивача, ОСОБА_7, усі зареєстровані за даною адресою.

Крім того, у зазначеній квартирі зареєстрована колишня невістка позивача, яка була дружиною сина позивача - ОСОБА_4 та її неповнолітня донька ОСОБА_5.

Позивач стверджує, що 02 червня 2014 року відповідачка зібрала свої речі і разом із донькою ОСОБА_5 виїхала до своєї матері в с. Ярешки, Баришевського району Київської області де проживає до цього часу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2015 року шлюб між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_4 був розірваний.

Позивач стверджував що відповідачка не приймає участі у підтриманні житла в належному санітарно-технічному стані, не сплачує за комунальні послуги.

Відповідачка добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає.

На підставі ч. 2 ст. 405 ЦПК України, позивач просив визнати відповідачку, а також її неповнолітню дочку ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В судовому засіданні:

- позивач, а також його представник підтримали позовні вимоги;

- відповідачі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_6 просив задовольнити позовні вимоги;

- представник житлово-будівельного кооперативу «Суворовський -2» підтримала позовні вимоги;

- представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність, а також прийняти рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини;

- відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали та пояснили, що відповідачка проживає постійно за місцем реєстрації.

Так, вона постійно виїжджає на літні канікули у с. Ярешки, Київської області з дітьми, оскільки у селі мешкають її непрацездатні батьки, яким вона постійно допомагає.

Дочка відповідачки навчається у Київському Вищому професійному училищі технології та дизайну, а тому це є поважною причиною її відсутності. Крім того, відповідачка перебуває на медичному обліку в медичних установах Суворовського району м. Одеси, де постійно проходить обстеження, оскільки є інвалідом II групи ЧАЕС.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, треті особи: житлово-будівельний кооператив «Суворовський -2», ОСОБА_6, Суворовський районний відділ ГУДМС України в Одеській області, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_4, а також неповнолітню ОСОБА_5, 2000 року народження такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити повністю.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи вищевказаний позов суд першої інстанції виходив з наступного.

ОСОБА_3 є власником квартири під №17 в буд. АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 01 серпня 2000 року, будинок належить ЖБК «Суворовський-2».

У вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, його син ОСОБА_6, онук ОСОБА_7, а також зареєстрована колишня невістка позивача, яка була дружиною сина позивача - ОСОБА_4 та її неповнолітня донька ОСОБА_5, що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 30. (а.с. 13)

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 15 липня 2005 року.

Вищевказаний шлюб було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2015 року.

Від шлюбних відносин мають неповнолітніх дочку ОСОБА_5 2000 р.н., та сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Після припинення шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, остання в червні 2014 року виїхала з квартири спільно з дочкою ОСОБА_8, забравши особисті речі та в квартирі не проживала більше одного року без поважних причин.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 підтвердила той факт, що відповідачка ОСОБА_4 з червня 2014р. в квартирі постійно не проживає, а лише інколи залишалась в квартирі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона знає, що ОСОБА_4 постійно проживала уквартирі АДРЕСА_1

Таким чином, пояснення свідків мають певні протиріччя.

Однак, при цьому, районний суд вказав, що у власності неповнолітньої ОСОБА_5 є 1/3 частина будинку АДРЕСА_3 (а.с. 25)

ОСОБА_5 навчається у Київському Вищому професійному училищі технології та дизайну з 01 вересня 2015 року (а.с. 31)

На підставі вищенаведеного, актів складених представниками ЖСК «Суворовський-2», мешканців будинку, суд першої інстанції дійшов до висновку, що фактично ОСОБА_4 спільно з неповнолітньою ОСОБА_5, 2000 року переїхали до нового місця проживання.

Судова колегія вважає, що з вищевказаним рішенням суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до невірного вирішення справи, а тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх на користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки.

Ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів даної справи, у Київській області мешкають престарілі батьки ОСОБА_4, які по віку не мають можливості в повній мірі самі себе обслуговувати, а тому постійні виїзди відповідачки пов язані з необхідністю догляд за останніми (а.с. 28-29).

Відповідач, неповнолітня ОСОБА_5, відсутня в зазначеній вище квартирі суто з поважних причинах, оскільки навчається на денній формі навчання в Київському Вищому професійному училищі технології то дизайну (а.с. 31).

ОСОБА_4 знаходиться на постійному медичному обліку в установах Суворовського району м. Одеси, де постійно проходе лікування та обстеження (а.с. 26, 30).

Так, 08 серпня, 24 жовтня, 30 жовтня 2014 року, 04 червня 2015 року, 07 жовтня 2015 року, ОСОБА_4 зверталася за медичною допомогою до КУ «ЦПМСП №18» та інших медичних установ м. Одеси, а 19 листопада 2014 року, остання особисто отримала посвідчення інваліда II групи ЧАЕС в м. Одесі.

Вищевикладене свідчить про те, що ОСОБА_4 з зазначеної вище квартири на постійне місце проживання в інший регіон не виїджала.

Зазначене вище, в судовому засіданні підтвердила також свідок ОСОБА_10

Також, судова колегія звертає увагу, що перший акт про непроживання ОСОБА_4 в вищевказаній квартирі було складено в жовтні 2014 року, а позовна заява подана до суду 27 липня 2015 року, тобто до спливу терміну непроживання в один рік в сенсі положень ст. 405 ЦК України (а.с. 07).

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність без поважних причин понад один рік відповідачів в вищевказаній квартирі не відповідають матеріалам даної справи, оскільки з квартири квартирі АДРЕСА_2 на нове місце проживання відповідачі не переїджали, а виїзди ОСОБА_4 з поважних причин до своїх батьків в Київську область мали тимчасовий характер.

На підставі усього вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити повністю.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, треті особи: житлово-будівельний кооператив «Суворовський-2», ОСОБА_6, Суворовський районний відділ ГУДМС України в Одеській області, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задовленні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко