Справа № 477/760/16-ц
Провадження № 2/477/568/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді - Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Федоровській Л.А.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

14 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна земельної ділянки площею 0,04 га, та садового будиночку, розташованих за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район СТ «Рубин» с. Лупарево, та просить визнати за ним право власності на вказане майно.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що 10 червня 2003 року між ним та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, що оформлено розпискою від імені ОСОБА_1 про продаж майна та отримання за нього грошових коштів в повному обсязі. Відповідач зобовязалась в подальшому укласти договір нотаріально, однак від цього ухилилася, у звязку з чим він вимушений звернутися до суду із цим позовом.

Від позивача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення і розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила, що дійсно в черні 2003 року продала ОСОБА_2 належну їй земельну ділянку для ведення садівництва та розташований на ній садовий будиночок № 255 в СТ «Рубін» с. Лупарево. Умови договору ними виконано в повному обсязі. З 1999 року до 2003 року була вимушена виїхати за межі країни, тому дачною ділянкою не займалася. Відразі після оформлення договору знову виїхала за межі України на постійне місце проживання та не поверталася більше 11 років. На сьогоднішній день вона прибула в Україну та потрапила до лікарні і лікувалася тривалий час. Наразі має терміново повернутися до Аргентини. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не заперечувала.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що відповідачці ОСОБА_1 належала садова земельна ділянка площею 0,04 га , що розташована в СТ «Рубин» ділянка № 255. Державний акт серії МК № 11551 видано 06.06.1997 року (а.с. 18).

Крім того, зі змісту технічного паспорту вбачається, що на вказаній земельній ділянці знаходиться садовий будиночок з вбиральнею, сараєм, огорожею та спорудами, 1980 року побудови (а.с. 19-23).

За даними довідки СТ «Рубин» від 30.11.2015 року, ОСОБА_1 була членом товариства з 1989 року. В її користування було виділено земельну ділянку № 255. На ділянці маються будови (а.с. 24).

З положень пункту 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР 19.01.1976 року N 1/5 (чинної на час виникнення спірних відносин), вбачається, що запис в по господарській книзі є належним підтвердженням приналежності жилого будинку (частини будинку) в сільському населеному пункті певній особі.

Порядок оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється: оформлення свідоцтва на право власності на обєкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями державними приймальними або державними технічними комісіями; по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

За даними бюро генерального планування, обєкти самочинного будівництва за вказаною адресою відсутні.

За вищевказаного, суд вважає право відповідача на розпорядження вказаним майном як власника.

Зі змісту розписки від 10 червня 2003 року слідує, що ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_2 40 000 грн. за продаж земельної ділянки та садового будиночку, належних їй, що розташовані за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район с. Лупарево, СТ «Рубин», ділянка № 255 (а.с. 15).

Як вказує у своїй заяві позивач, умови договору купівлі-продажу сторонами виконано в повному обсязі, та вказане підтвердила в судовому засіданні і відповідачка сторона договору.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час укладення вказаного спірного договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином.

Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього.

Згідно ч.3 ст. 334 ЦК України (в редакції 2001 року), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Враховуючи вказане, а також встановивши, що сторони договору узгодили всі суттєві умови договору купівлі-продажу, в тому числі й ціну, та виконали його, проте нотаріальне посвідчення договору не відбулося з вини відповідача, яка виїхала за межі України, то суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, адже недотримання нотаріальної форми цього договору перешкоджає їй в здійснені своїх прав як власника цього майна в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, що розташовані в СТ «Рубин» № 255 с. Лупарево Жовтневого району Миколаївської області, що укладений між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 10 червня 2003 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,04 га та садовий будинок, що розташовані за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Лупарево, СТ «Рубин», ділянка № 255.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2016 року.

Суддя Л.М.Семенова