Справа № 545/3403/16-ц
Провадження № 2-о/545/182/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді: Потетій А.Г.

за участю секретаря: Задорожна Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Щербанівська сільська рада Полтавського району,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з заявою про встановлення факту що має юридичне значення, посилаючись на те, що на підставі розпорядження голови Полтавської районної державної адміністрації № 32 від 26.01.2005 року заявник є власником земельної ділянки загальною площею 2,4 9 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території Щербанівської сільської ради, на підставі чого було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 903437.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК)

Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право володіння являє собою забезпечену нормами права можливість постійного матеріального зв'язку особи з річчю, що дозволяє їй використовувати корисні якості речі, а в разі необхідності вирішити питання про її подальшу долю. Користування є складовою права власності, що передбачає засновану на законі можливість використання корисних властивостей речі для задоволення потреб власника або попитів інших осіб. Правомочність розпорядження - це особисте юридично забезпечене право власника приймати рішення про подальшу долю речі, що належить йому, шляхом її відчуження, знищення, передачі в тимчасове володіння. Зазначені правомочності власності в сукупності можуть належати лише власникові, який має право водночас володіти, користуватися й розпоряджатися належним йому майном, а також застосовувати передбачені законом засоби його захисту від будь-якого протиправного втручання.

Статтею 1 Протоколу 1 КЗПЛ, якій кореспондують статті 13, 41 Конституції України, закріплено право кожної фізичної особи мирно володіти, користуватися са розпоряджатися своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності є непоруш¬ним. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Частиною першою статті 78 Земельного кодексу передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до частини четвертої статті 37 3 Цивільного кодексу власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Таким чином чинне законодавство не містить заборони щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, на землі для рекреаційного призначення, оскільки власники земельних ділянок мають право на свій розсуд вільно розпоряджатися своєю власністю (земельною ділянкою), в тому числі і змінювати її цільове призначення.

У відповідності до Генерального плану, а саме Основного креслення коригування Генерального плану зміни меж міської території (знаходиться на офіційному сайті обласної ради) на місці знаходження моєї ділянки передбачено територію садибної забудови, що відноситься до земель рекреаційного призначення.

Розпорядженням районної державної адміністрації № 361 від 08.12.2015 року у відповідності до статей 8, 10, 16, 19, 21 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» Порядку розроблення містобудівної документації, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 року № 290, з урахуванням протоколу засідання архітектурно - містобудівної ради при управлінні містобудування та архітектури облдержадміністрації №7 від 21.10.2015 року було затверджено «Детальний план зони відпочинку поруч зі ставком біля с. Шмиглі на території Щербанівської сільської ради». Даний детальний план згідно цього ж розпорядження є зміною та уточненням діючої містобудівної документації району в межах його розробки.

Даний Детальний план було розроблено на цілісний масив, складовою частиною якого є і ділянка заявника.

Заперечень стосовно розробленого Детального плану зони відпочинку поруч зі ставком біля с. Шмиглі на території Щербанівської сільської ради заявник не має, а також не заперечує стосовно території садибної забудови, про яку йдеться в Генеральному плані. Але, за таких обставин фактичне використання земельної ділянки заявника за цільовим призначенням, а саме ведення товарного сільськогосподарського виробництва є неможливим.

Пряма заборона на здійснення житлового будівництва для власних потреб та використання земельної ділянки за рекреаційним призначенням, в т.ч. зведення об'єктів стаціонарної рекреації на земельній ділянці, відведеній для особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в українському законодавстві відсутня. Більше того, ст. 6 Закону передбачено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належать жилі будинки, господарські будівлі, споруди тощо. Отже, фактично законодавець визначив, що житловий будинок та об'єкт стаціонарної рекреації входить до майна ОСГ та ВСТВ. У переважній більшості українських господарствах присадибні ділянки і земельні ділянки для ведення ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва не розділені, а тому законодавець де-юре погодив можливість зведення житлового будівництва та об'єктів стаціонарної рекреації для власних потреб на земельній ділянці для ведення ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Водночас, якщо земельна ділянка, виділена під ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перейшла у власність громадян України внаслідок надання її за рішенням відповідних органів влади, або придбана у власність на підставі цивільно-правових правочинів (купівля-продаж, міна, дарування тощо), то відповідно до постанови Кабміну «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» вони мають право ініціювати зміну цільового призначення своєї земельної ділянки.

Частиною першою статті 78 Земельного кодексу передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до частини четвертої статті 37 3 Цивільного кодексу власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Таким чином чинне законодавство не містить заборони щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на землі для рекреаційного призначення, з т.ч. об'єктів стаціонарної рекреації, будівництво багатоквартирних житлових будинків, оскільки власники земельних ділянок мають право на свій розсуд вільно розпоряджатися своєю власністю (земельною ділянкою), в тому числі і змінювати її цільове призначення.

У відповідності до пункту 15 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України мораторій забороняє відчуження таких земель сільськогосподарського призначення, як: 1) земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», які перебувають у власності громадян та юридичних осіб; 2) земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», які виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); 3) земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Однак, редакція цього пункту викладена таким чином, що, на відміну від попередньої його редакції, з січня 2007 р. мораторій поширюється на відчуження не всіх земельних ділянок, наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а лише тих із них, які набуті ними у власність саме шляхом виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Це означає, що передбачена цим пунктом заборона на відчуження земель не поширюється на земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» та «ведення товарного сільськогосподарського виробництва», якщо такі Земельні ділянки перейшли у власність громадян України внаслідок надання їх за рішенням відповідних органів влади, придбані у власність на підставі цивільно-правових угод (купівля-продаж, міна, дарування тощо).

Говорячи про заборону зміни цільового призначення земельних ділянок для ведення ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, дія мораторію стосується тих ділянок, які виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Тобто заборона зміни цільового призначення не поширюється на земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» та «ведення товарного сільськогосподарського виробництва», якщо такі земельні ділянки перейшли у власність громадян України внаслідок надання їх за рішенням відповідних органів влади, придбані у власність на підставі цивільно-правових правочинів (купівля-продаж, міна, дарування тощо).

У судове засіданні заявник не зявився надавши суду заяву з проханням розглянути дану заяву у його відсутність, прохав заяву задовільнити з підстав зазначених у заяві.

Від представника заінтересованої особи: Щербанівської сільської ради Полтавського району на адресу суду надійшла заява, у якій прохають справу розглядати у відсутності їхнього представника, у вирішенні справи поклались на розсуд суду.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності сторін по наявним матеріалам справи та за наявності від них відповідних заяв.

Судом встановлено всі обставини на які послалася в заяві заявник і вони підтверджуються матеріалами справи.

Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується заява, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Так судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Полтавської районної державної адміністрації № 32 від 26.01.2005 року заявник є власником земельної ділянки загальною площею 2,4 9 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території Щербанівської сільської ради, на підставі чого було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 903437.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК)

Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право володіння являє собою забезпечену нормами права можливість постійного матеріального зв'язку особи з річчю, що дозволяє їй використовувати корисні якості речі, а в разі необхідності вирішити питання про її подальшу долю. Користування є складовою права власності, що передбачає засновану на законі можливість використання корисних властивостей речі для задоволення потреб власника або попитів інших осіб. Правомочність розпорядження - це особисте юридично забезпечене право власника приймати рішення про подальшу долю речі, що належить йому, шляхом її відчуження, знищення, передачі в тимчасове володіння. Зазначені правомочності власності в сукупності можуть належати лише власникові, який має право водночас володіти, користуватися й розпоряджатися належним йому майном, а також застосовувати передбачені законом засоби його захисту від будь-якого протиправного втручання.

Статтею 1 Протоколу 1 КЗПЛ, якій кореспондують статті 13, 41 Конституції України, закріплено право кожної фізичної особи мирно володіти, користуватися са розпоряджатися своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності є непоруш¬ним. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Частиною першою статті 78 Земельного кодексу передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до частини четвертої статті 37 3 Цивільного кодексу власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Таким чином чинне законодавство не містить заборони щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, на землі для рекреаційного призначення, оскільки власники земельних ділянок мають право на свій розсуд вільно розпоряджатися своєю власністю (земельною ділянкою), в тому числі і змінювати її цільове призначення.

У відповідності до Генерального плану, а саме Основного креслення коригування Генерального плану зміни меж міської території (знаходиться на офіційному сайті обласної ради) на місці знаходження моєї ділянки передбачено територію садибної забудови, що відноситься до земель рекреаційного призначення.

Розпорядженням районної державної адміністрації № 361 від 08.12.2015 року у відповідності до статей 8, 10, 16, 19, 21 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» Порядку розроблення містобудівної документації, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 року № 290, з урахуванням протоколу засідання архітектурно - містобудівної ради при управлінні містобудування та архітектури облдержадміністрації №7 від 21.10.2015 року було затверджено «Детальний план зони відпочинку поруч зі ставком біля с. Шмиглі на території Щербанівської сільської ради». Даний детальний план згідно цього ж розпорядження є зміною та уточненням діючої містобудівної документації району в межах його розробки.

Даний Детальний план було розроблено на цілісний масив, складовою частиною якого є і ділянка заявника.

Заперечень стосовно розробленого Детального плану зони відпочинку поруч зі ставком біля с. Шмиглі на території Щербанівської сільської ради заявник не має, а також не заперечує стосовно території садибної забудови, про яку йдеться в Генеральному плані. Але, за таких обставин фактичне використання земельної ділянки заявника за цільовим призначенням, а саме ведення товарного сільськогосподарського виробництва є неможливим.

Пряма заборона на здійснення житлового будівництва для власних потреб та використання земельної ділянки за рекреаційним призначенням, в т.ч. зведення об'єктів стаціонарної рекреації на земельній ділянці, відведеній для особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в українському законодавстві відсутня. Більше того, ст. 6 Закону передбачено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належать жилі будинки, господарські будівлі, споруди тощо. Отже, фактично законодавець визначив, що житловий будинок та об'єкт стаціонарної рекреації входить до майна ОСГ та ВСТВ. У переважній більшості українських господарствах присадибні ділянки і земельні ділянки для ведення ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва не розділені, а тому законодавець де-юре погодив можливість зведення житлового будівництва та об'єктів стаціонарної рекреації для власних потреб на земельній ділянці для ведення ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Водночас, якщо земельна ділянка, виділена під ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перейшла у власність громадян України внаслідок надання її за рішенням відповідних органів влади, або придбана у власність на підставі цивільно-правових правочинів (купівля-продаж, міна, дарування тощо), то відповідно до постанови Кабміну «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» вони мають право ініціювати зміну цільового призначення своєї земельної ділянки.

Частиною першою статті 78 Земельного кодексу передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до частини четвертої статті 37 3 Цивільного кодексу власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Таким чином чинне законодавство не містить заборони щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на землі для рекреаційного призначення, з т.ч. об'єктів стаціонарної рекреації, будівництво багатоквартирних житлових будинків, оскільки власники земельних ділянок мають право на свій розсуд вільно розпоряджатися своєю власністю (земельною ділянкою), в тому числі і змінювати її цільове призначення.

У відповідності до пункту 15 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України мораторій забороняє відчуження таких земель сільськогосподарського призначення, як: 1) земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», які перебувають у власності громадян та юридичних осіб; 2) земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», які виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); 3) земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Однак, редакція цього пункту викладена таким чином, що, на відміну від попередньої його редакції, з січня 2007 р. мораторій поширюється на відчуження не всіх земельних ділянок, наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а лише тих із них, які набуті ними у власність саме шляхом виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Це означає, що передбачена цим пунктом заборона на відчуження земель не поширюється на земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» та «ведення товарного сільськогосподарського виробництва», якщо такі Земельні ділянки перейшли у власність громадян України внаслідок надання їх за рішенням відповідних органів влади, придбані у власність на підставі цивільно-правових угод (купівля-продаж, міна, дарування тощо).

Говорячи про заборону зміни цільового призначення земельних ділянок для ведення ОСГ та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, дія мораторію стосується тих ділянок, які виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Тобто заборона зміни цільового призначення не поширюється на земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» та «ведення товарного сільськогосподарського виробництва», якщо такі земельні ділянки перейшли у власність громадян України внаслідок надання їх за рішенням відповідних органів влади, придбані у власність на підставі цивільно-правових правочинів (купівля-продаж, міна, дарування тощо).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 215-218, 256, 259 ЦПК України, 15, 16 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт неможливості використання земельної ділянки за цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» загальною площею 2,49 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території Щербанівської сільської ради та належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯА № 903437.

Встановити факт обов'язку погодити проект землеустрою вразі зміни цільового призначення земельної ділянки загальною площею 2,49 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території Щербанівської сільської ради та належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯА № 903437.

Судові витрати покласти на заявника.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд протягом десяти днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: А.Г.Потетій