Справа № 464/1089/11 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/5313/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення ідеальних часток будинку, визначення порядку користування будинком, припинення права на частку, -

в с т а н о в и л а:

31 березня 2011 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_2 З врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, просив визначити порядок користування приміщеннями будинку АДРЕСА_1, припинити право власності відповідача на 1/6 частину сараю та гаражу, що відносяться до спірного будинковолодіння, визначити ідеальні частки співвласників у спірному будинку.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторонам на праві спільної часткової власності належить спірний будинок. Йому (позивачеві) належить 5/6 частин будинку та ? частини новозбудованого другого поверху, ОСОБА_5 (правонаступником якої є ОСОБА_2) - 1/6 його частини та ? частини новозбудованого другого поверху. Співвласники не можуть досягти згоди щодо користування спірним будинком. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 червня 2016 року ухвалено залишити без розгляду позовну вимогу ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на 1/6 частку сараю та 1/6 частку гаражу, що розташовані на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення ідеальних часток будинку та визначення порядку користування будинком задоволено частково. Визначено, що ідеальна частка ОСОБА_3 в спірному будинку становить 71/100; ідеальна частка ОСОБА_2- 29/100. Визначено наступний порядок користування зазначеним будинком: в користування ОСОБА_3 виділено приміщення, що розташовані на першому поверсі будинку та мають загальну площу 92,1 кв.м, а саме: приміщення під літерою 1-1 площею 9,9 кв.м; приміщення під літерою 1-2 площею 8,1 кв.м; приміщення під літерою 1-3 площею 4,6 кв.м; приміщення під літерою 1-4 площею 8,8 кв.м; приміщення під літерою 1-5 площею 10,8 кв.м; приміщення під літерою 1-6 площею 19,4 кв.м; приміщення під літерою 1-7 площею 19,6 кв.м; приміщення під літерою 1-8 площею 11,8 кв.м.

В користування ОСОБА_2 виділено приміщення, що розташовані на другому поверсі будинку, та мають загальну площу 42,1 кв.м, а саме: приміщення під літерою 1-14 площею 14,1 кв.м та приміщення під літерою 1-15 площею 28,0 кв.м.

Інші приміщення, що розташовані на другому поверсі, ухвалено залишити в загальному користуванні.

Проведено розподіл судових витрат шляхом стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 202 грн. судового збору і 60 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Додатковим рішенням цього суду від 15 липня 2016 року Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 158 грн.; повернуто позивачеві надмірно сплачений судовий збір в розмірі 1159,61 грн.

Рішення від 10 червня 2016 року оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на те, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Посилається на те, що позивач є власником значно меншої частини будинку, оскільки договір дарування йому частки будинку є недійсним, реконструкція будинку та реєстрація збільшеної площі будинку проводилися з порушенням вимог закону, суд здійснив поділ будинку, яким позбавив його (ОСОБА_2) власності на частину будинку на першому поверсі, врахував самовільну добудову. Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що спірним є будинок АДРЕСА_1, який розпочато будівництвом у 1956 році, закінчено і здано в експлуатацію у 1960 році, що стверджується актом про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 29 вересня 1960 року. Житлова площа будинку на час введення його в експлуатацію - 52,9 кв.м, загальна площа - 74,6 кв.м, забудівельник - ОСОБА_6 (аркуш 19 інвентаризаційної справи № 975).

Із акту обстеження будинку від 28 вересня 1965 року вбачається, що будинок складається з чотирьох кімнат і кухні. Рішенням Ленінської районної ради депутатів трудящих від 22 жовтня 1965 року визнано право власності ОСОБА_6 на спірний будинок, яке зареєстровано 20 жовтня 1965 року; видано свідоцтво про право власності від 30 жовтня 1965 року (аркуші 26-28,33 інвентаризаційної справи № 975).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 одну другу частину будинку АДРЕСА_1, який складався з чотирьох кімнат площею 61,6 кв.м та кухні, з відповідною частиною господарських споруд (сараю, криниці, вбиральні, гаражу), успадкували пережила дружина померлого - ОСОБА_7 і діти: - ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_5 Ця частина будинку належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 30 жовтня 1965 року з врахуванням свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на ? частину будинку (т.1 а.с.6, аркуші 46-48 інвентаризаційної справи).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 лютого 1984 року ОСОБА_3 22 травня 1985 року видано реєстраційне посвідчення про право власності на 1/6 частину вказаного житлового будинку (т.1 а.с.7).

Розпорядженням №155 Галицької районної адміністрації від 15 червня 1993 року затверджено висновок міжвідомчої комісії по спірному будинку, який після проведення надбудови та відповідного перепланування повинен був складатись з: шести житлових кімнат площею: 10,8кв.м.; 14,4 кв.м; 19,6 кв.м; 10,8 кв.м; 19,6 кв.м; 14,4 кв.м; кухонь площею 7,7 кв.м; 7,7 кв.м; ванн площею 2,8 кв.м; 2,8 кв.м; туалетів площею 1,5 кв.м; 1,5 кв.м; коридорів площею 8 кв.м; 7,2 кв.м; 8 кв.м; 7,2 кв.м (аркуш 59 інвентаризаційної справи). У будинку обладнано ванну площею 4,6 кв.м; кухню площею 8,1 кв.м та коридор площею 9,9 кв.м, що не вказані у зазначеному розпорядженні № 155; у зв'язку з чим їх належить вважати переобладнаними самовільно, оскільки переобладнання проведено без відповідних дозволів. Докази про наявність таких дозволів відсутні. Також відсутні відомості про узаконення цих приміщень у наступному.

Відповідно до поверхового плану будинку станом на червень 1997 року будинок є двоповерховим. З експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку від 26 червня 1997 року вбачається, що житлова площа першого поверху (4 кімнати) становить 61,6 кв.м; підсобні приміщення мають площу 30,5 кв.м з врахуванням площі кухні (7,2 кв.м). Загальна площа другого поверху становить 56 кв.м, з яких 38,3 кв.м - житлова (3 кімнати) і 17,7 - площа коридорів (аркуші 54-57 інвентаризаційної справи).

Реконструкцію будинку здійснено не у відповідності до розпорядження № 155 Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 15 червня 1993 року.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 179 від 25 лютого 2000 року за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_8 внесено зміни в розпорядження № 155 від 15 червня 1993 року. Пункт 1 розпорядження після слів «гр.ОСОБА_3» доповнено словами «ОСОБА_8»; пункт 2,3 викладено в наступній редакції: «Пункт 2 «Роботи по проведенню добудови виконати за кошти гр.гр.ОСОБА_3, ОСОБА_8». Пункт 3 «гр.гр. ОСОБА_3,ОСОБА_8 звернутися в Львівське бюро технічної інвентаризації для внесення змін в технічний паспорт будинку АДРЕСА_1» (аркуш 68 інвентаризаційної справи). Зміст розпорядження № 179 не стосується площ та кількості приміщень у спірному будинку.

Станом на 16 грудня 2004 року виготовлено технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1, де співвласниками зазначені ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_3 (т.1 а.с.12-16). У технічному паспорті відображено фактичний стан об'єкта нерухомості, який не впливає на правовий характер правовстановлювального документа на нерухоме майно. У цьому паспорті проставлено штамп «самовільне будівництво», з якого вбачається, що на внутрішнє перепланування будинку документи відсутні.

Зі змісту довідки ЛКП «Хуторівка» № 61 від 9 лютого 2005 року випливає, що самовільне будівництво другого поверху в будинку АДРЕСА_1 здійснено ОСОБА_3 (аркуш 71 інвентаризаційної справи).

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 654547 від 18 лютого 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є власниками 1/6 частки будинковолодіння кожен, ОСОБА_7 є власником 4/6 часток будинковолодіння. Підставою виникнення права власності ОСОБА_5 зазначено свідоцтво про право на спадщину від 28 грудня 1982 року. Підставою виникнення права власності ОСОБА_3 зазначено свідоцтво про право на спадщину від 17 лютого 1984 року. Підставою виникнення права власності ОСОБА_7 зазначено свідоцтво про право на спадщину та свідоцтво про право власності від 17 лютого 1984 року. У розділі опис об'єкта зазначено, що будинок складається з шести кімнат та двох кухонь (розпорядження № 155 від 15 червня 1993 року; самовільно обладнано дві житлові кімнати площею 40,8 кв.м; самовільне будівництво здійснено ОСОБА_3 (довідка ЛКП «Хуторівка» № 61 від 9 лютого 2005 року). Розмір житлової площі 89,6 кв.м, загальна площа 144 кв.м (аркуш 72 інвентаризаційної справи). Із примітки у цьому Витягу вбачається, що такий виготовлено для дарування 4/6 частин будинку.

Згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна № 127, затвердженої наказом Держбуду України 24 травня 2001 року, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 6/5 від 28 січня 2003 року, які були чинними на час виготовлення Витягу від 18 лютого 2005 року, в опис об'єкта, як і в технічний паспорт входить фактичний стан об'єкта нерухомості, який не впливає на правовий характер правовстановлювального документа на нерухоме майно. Відтак, зазначення у описаному Витягу фактичного стану спірного будинку не свідчить про державну реєстрацію спірного об'єкта нерухомості у розмірах, які зазначено у Витягу, який не вносить змін у правовстановлювальні документи, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 лютого 1984 року, де зазначено, що будинок складається з чотирьох кімнат житловою площею 61,6 кв.м і кухні; до будинку відносяться господарські будівлі. Тому до часток співвласників входять приміщення, зазначені у свідоцтвах про право на спадщину і про право власності ОСОБА_7

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування 4/6 частин житлового будинку від 22 лютого 2005 року, укладеного між ОСОБА_7 (дарувальниця) та ОСОБА_3 (обдаровуваний), перша подарувала, а другий прийняв в дар 4/6 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Із зазначеного договору вбачається, що житловий будинок належить дарувальниці підставі свідоцтв про право на спадщину за законом та про право власності, виданих Першою Львівською державною нотаріальною конторою 17 лютого 1984 року. З п.3 цього договору вбачається, що вказаний будинок в цілому складається з шести житлових кімнат та двох кухонь на підставі розпорядження № 155 від 15 червня 1993 року. Самовільно обладнано дві житлові кімнати площею 40,8 кв.м. Самовільне будівництво здійснено ОСОБА_3 на підставі довідки Львівського комунального підприємства «Хуторівка» № 61 від 9 лютого 2005 року. Житлова площа будинку становить 89,6 кв.м, загальна площа - 144,0 кв.м. До будинку належать такі господарські будівлі: надбудова з шлакобетону - «А-2», сарай зі шлаку - «Б», цегляний гараж - «В», цегляна вбиральня - «Г», колодязь з бетонного кільця - «К», огорожа з металевої сітки «№1», металеві ворота «№2», замощення з асфальтобетону «№1» (т.1 а.с.9).

Які саме кімнати становлять площу 40,8 кв.м не визначено, оскільки загальна площа будинку після самочинного переобладнання не відповідає площі будинку до цього з врахуванням площ, улаштування яких дозволено розпорядженням № 155 і площі 40,8 кв.м.

З відповіді ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 7250 від 5 грудня 2007 року на заяву ОСОБА_2 вбачається, що у Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 лютого 2005 року не вказана площа надбудови, оскільки такий Витяг наданий для дарування 4/6 частин будинку без врахування самовільного будівництва. Площа надбудови становить 122,8 кв.м (аркуш 83 інвентаризаційної справи). Дана інформація не узгоджується із наявним в матеріалах інвентаризаційної справи технічним паспортом будинку станом на 16 грудня 2004 року та експлікацією приміщень до плану, з яких вбачається, що площа першого поверху становить 93 кв.м, площа другого поверху - 99,4 кв.м (аркуші 86-89).

На підставі договору дарування від 22 лютого 2005 року за ОСОБА_3 зареєстровано 4/6 частки спірного будинку. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 17 березня 2005 року (аркуш 76 інвентаризаційної справи).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2008 року ухвалено визнати за ОСОБА_5 і ОСОБА_3 право спільної часткової власності (по ? ідеальній частині за кожним) на новозбудований другий поверх будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10-11).

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Після проведення державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомості власнику (власникам) видається Витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно та Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

5 березня 2010 року по заяві ОСОБА_3 про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (перехід власності) реєстратором прийнято рішення про відмову у видачі витягу про реєстрацію 2-го поверху спірного будинку згідно з п.3.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності нерухомого майна (аркуш 130 інвентаризаційної справи № 975).

7 червня 2011 року рішенням державного реєстратора відмовлено ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на ? частину другого поверху спірного будинку на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2008 року згідно п.3.5.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно.

2 лютого 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення № 19020944 про відмову у державній реєстрації прав на спірний будинок з урахування рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2008 року відповідно до ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.20, п.,28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року.

Такі відмови не оскаржені, не скасовані. Рішення про державну реєстрацію не прийняті.

Зміст ст.ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. У ст. 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст.355,356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Згідно з ч.1-3 ст. 358, ч.1-2 ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Із роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив визначити ідеальні частки будинку після його добудови. Позивач просив визначити за ним 5/6 частин будинку, за відповідачем - 1/6 частину. Зазначено, що при визначенні розміру ідеальних часток суд врахував, що згідно експлікації внутрішніх площ, складеної 26 червня 1997 року (сторінка 56 інвентаризаційної справи №975), площа 1-го поверху будинку становить 92,1 кв.м, площа 2-го поверху - 56,0 кв.м, загальна площа - 148,1 кв.м. Рішенням Апеляційного суду Львівської області 10 листопада 2008 року встановлено, що до реконструкції площа першого поверху становила 92,1 кв.м. На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно стверджується, що загальна площа будинку за адресою: АДРЕСА_1, становить 144 кв.м. (сторінка 12 інвентаризаційної справи № 975). Саме така загальна площа повинна бути у будинку після його реконструкції на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації № 155 від 15 червня 1993 року, зі змінами, внесеними розпорядженням Галицької районної адміністрації№ 179 від 25 лютого 2000 року.

Ці висновки суду не відповідають матеріалам справи. Вказуючи, що площа приміщень першого поверху спірного будинку становить 92,1 кв.м, суд в користування ОСОБА_3 виділив приміщення на першому поверсі площею 93 кв.м (9,9+8,1+4,6+8,8+10,8+19,4+19,6+11,8), що не дорівнює 92,1 кв.м.

Суд першої інстанції визначив ідеальні частки сторін у справі у спірному будинку, виходячи з того, що площа приміщень першого поверху становить поверху 92,1 кв.м., де позивач має частку 5/6, а мати відповідача - 1/6; а загальна площа другого поверху - 51,9 кв.м (144,0 - 92,1), де частки позивача та матері відповідача становлять по ?. Загальна площа 1-го поверху, що припадає на частку позивача, становить 76,75 кв.м (92,1 кв.м. / 6 x 5); площа другого поверху, що припадає на частки позивача і матері відповідача, становить по 25,95 кв.м кожного (51,9:2). Площа першого поверху, що припадає на частку матері відповідача, становить 15,35 кв.м (92,1 / 6). Площа всього будинку після реконструкції, що припадає на частку позивача, становить 102,7 кв.м (76,75 + 25,95), а площа, що припадає на частку матері відповідача - 41,3 кв.м (15,35 кв.м. +25,95). Суд першої інстанції посилається на те, що станом на 17 грудня 2004 року загальна площа будинку становила 192,4 кв.м, що вбачається з експлікації в інвентаризаційній справі (аркуш 65). При визначенні ідеальних часток суд не враховував площу будинку 48,4 кв.м, оскільки вказана площа добудована самовільно без отримання належних дозволів та не зареєстрована в передбаченому законом порядку (аркуш 69 інвентаризаційної справи № 975). Таким чином, суд взяв до уваги площі, які відрізняються одні від одних, таку різницю не пояснив.

З врахуванням того, що 102,7 кв.м відповідає 71,32% будинку, а 41,3 кв.м - 28,68% будинку, суд прийшов до висновку, що ідеальна частка позивача становить 71/100, ідеальна частка матері відповідача - 29/100. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що належить визначити ідеальну частку не позивача і відповідача, а позивача та матері відповідача - ОСОБА_5 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки саме вона була власником цієї частки. Відповідач є спадкоємцем та прийняв спадщину, але свідоцтво про право на спадщину до цього часу не отримав, реєстрацію права власності не здійснив. Визначення часток в спадковому майні є виключною компетенцією нотаріуса. В даному випадку суд не має права брати на себе такі повноваження та визнавати за відповідачем, який є спадкоємцем ОСОБА_5, право власності на частку будинку, що належала померлій. Разом з тим у резолютивній частині рішення суд зазначив про визначення часток сторін (ОСОБА_3 і ОСОБА_2).

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Є встановленим, що приміщення другого поверху будинку самочинно збудовані, оскільки добудова здійснена не у відповідності до розпорядження Галицькогої районної адміністрації Львівської міської ради № 155. Хоч рішенням суду визнано право власності на приміщення другого поверху, державна реєстрація такого не здійснена. Відтак, право власності на приміщення другого поверху не виникло.

Відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України. В розумінні зазначеної норми самочинно збудованим є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, оскільки він втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (п.3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держжитлокомунгоспу України № 146 від 5 вересня 2003 року). Головним наслідком самочинного будівництва є те, що, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як об'єкт нерухомості (ч.2 ст. 376 ЦК України).

Право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України не породжує її права власності на таке майно. Відтак, виключає це майно з цивільного обороту.

Встановлено, що ОСОБА_2, який прийняв спадщину після смерті матері (ОСОБА_5), не одержав правовстановлюючі документи про право власності на спадкове майно, державна реєстрація такого права власності не здійснювалася. Тому ОСОБА_2 не можна вважати власником частини спірного будинковолодіння. Однак суд першої інстанції визначив частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як співвласників спірного будинку.

Питання про визначення часток співвласників майна, а також визначення порядку користування таким може розглядатися лише після виникнення права власності на них відповідно до закону, що узгоджується з положеннями ст.ст.316,317,376 ЦК України.

Оскільки встановлено факт самочинної перебудови (реконструкції) спірного будинку, що призвело до зміни площі та кількості приміщень після одержання співвласниками спірного будинку у власність, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.317,334,357,376 ЦК України визначив частки сторін у спірному будинку, у тому числі ОСОБА_2, який не набув права власності в установленому законом порядку, врахував самочинно добудовані приміщення, з чим погодитися не можна.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів, їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Відтак, в частині задоволених позовних вимог рішення підлягає скасування з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

В частині залишення без розгляду позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на 1/6 частку сараю та 1/6 частку гаражу, що розташовані на території спірного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, рішення не оскаржене і не переглядається.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України в користь позивача не підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314 ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 червня 2016 року про визначення, що ідеальна частка ОСОБА_3 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 71/100; визначення, що ідеальна частка ОСОБА_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 29/100; визначення порядку користування будинком за адресою: АДРЕСА_1, наступним чином: в користування ОСОБА_3 виділити приміщення, що розташовані на першому поверсі будинку та мають загальну площу 92,1 кв.м, а саме: приміщення під літерою 1-1 площею 9,9 кв.м, приміщення під літерою 1-2 площею 8,1 кв.м, приміщення під літерою 1-3 площею 4,6 кв.м, приміщення під літерою 1-4 площею 8,8 кв.м, приміщення під літерою 1-5 площею 10,8 кв.м, приміщення під літерою 1-6 площею 19,4 кв.м, приміщення під літерою 1-7 площею 19,6 кв.м, приміщення під літерою 1-8 площею 11,8 кв.м; в користування ОСОБА_2 виділити приміщення, що розташовані на другому поверсі будинку і мають загальну площу 42,1 кв.м, а саме: приміщення під літерою 1-14 площею 14,1 кв.м, приміщення під літерою 1-15 площею 28,0 кв.м із залишенням інших приміщень, які розташовані на другому поверсі, у загальному користуванні; та стягнення із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судових витрат, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді