Справа № 461/7778/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3037/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Гірник Т.А., Ніткевича А.В.

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 березня 2016 року у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ЛКП «Старий Львів», Управління охорони Історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада про зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17 березня 2016 року позовну заяву Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи ЛКП «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада про зобов'язання до вчинення дій - задоволено частково.Зобов'язано ОСОБА_2 за власні кошти привести самовільно встановлені два віконних заповнення у квартирі АДРЕСА_1 до автентичного стану.В решті позовних вимог Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи ЛКП «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада про зобов'язання до вчинення дій - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності. Вважають рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Зазначають, що у 2003 році, коли були замінені вікна, погодження проектної документації на заміну таких у встановленому порядку на той час не потребувалось. Наявність проектної документації на проведення виконання заміни віконних заповнень фасаду вимагається з 2007 року. Крім цього, позивачем не надано жодних доказів, нормативно-правових актів та інших матеріалів, з яких випливало б, що відповідач станом на 2003 рік знав, або повинен був знати, що такі дії на той час були протиправними. Також, судом не встановлено, хто конкретно з відповідачів замінив автентичні вікна на металопластикові.

В судове засідання окрім відповідача ОСОБА_2 решта особи, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, причин неявки суду не повідомили. Однак, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що особи, які беруть участь у справі належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 22, 24, 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що ОСОБА_2 самовільно, без одержання дозвільних документів та погодження проектної документації, проведено заміну двох дерев'яних вікон на металопластикові у будинку, що є пам'яткою культурної спадщини, тому саме вона зобов'язана за власні кошти, привести два самовільно встановлені віконні заповнення до автентичного стану.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи, сторонами не оспорювалось та визнано, відповідачем ОСОБА_2, що є однією із мешканців квартири АДРЕСА_1, яка належить до державного житлового фонду та є пам'яткою культурної спадщини у 2003 році розпочато ремонтні роботи по заміні двох дерев'яних віконних заповнень на пластикові. Вказані роботи на даний час завершені. За ці дії вказаний відповідач притягалась до адміністративної відповідальності та постановою №37 від 12.03.2015 року, яка є чинною на даний час визнано в діях вказаного відповідача вину та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 92 КУпАП.

Крім цього, вказаного відповідача листом-попередженням ЛКП «Старий Львів» від 20.05.2015 року зобов'язано привести віконні заповнення до автентичного стану. Вказане зобов'язання відповідачем не виконано.

Слід вказати і про те, що інші два вікна вказаної квартири іншими її мешканцями відреставровано у відповідності до автентичного стану.

Згідно змісту ст. 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» в ред. чинній на час спірних правовідносин,пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, переміщувати (переносити) на інші місця. Знесення, зміна (крім реставрації та реабілітації), переміщення (перенесення) пам'яток на інше місце допускаються як виняток з дозволу Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у випадках, коли неможливо зберегти пам'ятку на місці, за умови проведення комплексу науково обгрунтованих заходів із вивчення та фіксації пам'ятки (охоронних досліджень).

Відповідно до змісту ст. 24 цього ж Закону власник або уповноважений ним орган, користувач зобов'язані утримувати пам'ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Режими використання пам'яток встановлює: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини щодо пам'яток національного значення; орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій щодо пам'яток місцевого значення. Пам'ятку, її частини та елементи забороняється змінювати, замінювати, змінювати призначення, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу Кабінету Міністрів України або відповідного органу охорони культурної спадщини. У разі виникнення загрози для збереженості пам'ятки її власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов'язані негайно повідомити про це орган охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та орган місцевого самоврядування, на території якого розташована пам'ятка.

Із вказаного вбачається, що згаданий відповідач, в порушення вказаних норм закону, самовільно, без відповідного дозволу замінила частини (елементи) пам'ятки культурної спадщини, а саме віконні заповнення у квартирі АДРЕСА_1, змінивши зовнішній вигляд пам'ятки в цілому.

Відповідно до ст. 47 вказаного вище Закону застосування фінансових санкцій, адміністративних стягнень або кримінального покарання не звільняє винного від обов'язку відшкодувати шкоду, завдану власникові пам'ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, охоронюваною археологічною територією. Шкода, завдана власникові пам'ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, охоронюваною археологічною територією, відшкодовується відповідно до закону. Юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам'яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов'язані відновити пам'ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Зважаючи на вказане, вимогу позивача до ОСОБА_2 про зобов'язання за власні кошти привести віконні заповнення до автентичного стану слід вважати обґрунтованою та такою що ґрунтується на законі та вірно задоволена судом першої інстанції.

Доводи скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності слід вважати безпідставною, оскільки жодних заяв про застосування такого у суді першої інстанції відповідачами подано не було. Крім цього, вчинене згаданим відповідачем порушення законодавства про охорону культурної спадщини слід вважати триваючим, а вимоги про усунення такого порушення - такими, до яких відповідно строк позовної давності не застосовується.

Щодо доводів скарги про те, що заміна вікон здійснена відповідачем через аварійність вікон з метою уникнення травматизму чи заподіяння шкоди вказаними вікнами, то слід вказати, що по-перше вказаний факт жодними доказами не підтверджено; по-друге ця обставина не може бути обставиною, що дозволяє самовільне пошкодження, заміну, зміну об'єктів культурної спадщини (їх частин, елементів); по-третє аналогічний стан інших двох вікон квартири жодним чином не призвів до необхідності їх заміни на металопластикові.

Доводи скарги про те, що жодних дозволів чи проектної документації для заміни вікон у 2003 році не вимагалось ні Законами, ні нормативно-правовими актами, - спростовуються згаданими вимогами Закону України «Про охорону культурної спадщини», що діяли у спірний період та забороняли самовільне втручання у об'єкти (пам'ятки) культурної спадщини. Вказаний Закон був опублікованим та загальнодоступним, а незнання його норм не звільняє від відповідальності за невиконання його норм. Факт відсутності звернення відповідача ОСОБА_2 до будь-якого органу з приводу отримання дозволу, роз'яснень, тощо при проведенні робіт по заміні вікон підтверджено і самою відповідачкою.

Доводи про не встановлення судом особи, яка конкретно здійснила заміну вікон, спростовуються поясненнями самої відповідачки ОСОБА_2, яка вчинення заміни не заперечила. Крім цього, вчинення саме нею таких дій встановлено згаданою постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, що є чинною.

Решта доводів скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для її задоволення немає та таку слід визнати необґрунтованою

Рішення ж суду як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Т.А. Гірник

А.В. Ніткевич