АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/7302/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1384/16Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

при секретарі: Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів ,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною позовною заявою та змінивши в лютому 2016 року підставу позову, просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 54261,30 грн. матеріальних збитків та 5000 грн. моральної шкоди, а всього 59261,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на передачу ОСОБА_3 2139 дол. США у виконання досягнутої між ними в травні 2013 року усної домовленості про здійснення за спільні кошти будівництва об'єкта нерухомості по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_3, і подальший його продаж чи передачу в оренду з метою отримання прибутку. Проте, відповідач розірвав угоду, повідомивши його листом від 04.08.2015 р. про скасування довіреності від 15.05.2013 р. на представництво його інтересів та витребував документи по будівництву об'єкта, внаслідок чого підстава, на якій ОСОБА_3 одержав від нього вказані кошти, відпала.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги в сумі 3500 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі та покладення на відповідача судових витрат. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, не заперечується сторонами та підтверджується письмовими доказами по справі, що в травні 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була досягнута усна домовленість про здійснення будівництва об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 належного ОСОБА_3, за рахунок спільних коштів та оформлення і реєстрацію права власності ОСОБА_3 на цей об'єкт та права користування земельною ділянкою, на якій він розташований, з подальшим розподілом між собою прибутку від збудованого об'єкту. З метою здійснення спільної діяльності 15 травня 2013 року ОСОБА_3 видав на ім'я ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність строком на п'ять років на представництво його інтересів, у тому числі з питань, пов'язаних з експлуатацією, будівництвом, введенням в експлуатацію, оформленням та реєстрацією прав на оздоровчій комплекс, розташований в районі гуртожитку педучилища по АДРЕСА_1

На виконання зазначеної домовленості сторони спільно вкладали грошові кошти в будівництво.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується з огляду на наступне.

Стаття 1212 ЦК України, на норми якої позивач посилається, як на підставу своїх вимог, регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка відповідно до ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України обґрунтовано врахована судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції вірно встановивши фактичні обставини справи, оцінивши докази, надані сторонами, дійшов правомірного висновку про те, що грошові кошти відповідач набув за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, тому норми ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст.ст. 237, 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

За змістом ст.ст. 244, 245 ЦК України представництво за довіреністю носить договірний характер.

Отже, право на відшкодування коштів, внесених на виконання обов'язків представника відповідача, на що посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_2, не ґрунтується на нормах ст. 1212 ЦК України, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин сторін.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, яке є законним та обґрунтованим.

Разом з тим, присуджуючи до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3500 грн. понесених відповідачем судових витрат, суд першої інстанції не взяв до уваги, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

В матеріалах справи відсутній розрахунок понесених відповідачем витрат на правову допомогу адвоката ОСОБА_4, тому вимоги про відшкодування ОСОБА_3 таких витрат не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, встановивши за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, апеляційний суд вправі скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, в сумі 3500 грн. скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у відшкодуванні витрат на правову допомогу адвоката.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/ О.О. Панченко

В.П. Пікуль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.Б. Бутенко