У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору недійсним, усунення перешкод у користуванні майном, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору недійсним, усунення перешкод у користуванні майном.

Посилалася на те, що 01 липня 2011 року нею за договором купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_1. На момент придбання квартири вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_8, який 16 жовтня 2012 року було розірвано. У липні 2013 року їй стало відомо про те, що у належну їй на праві спільної сумісної власності квартиру вселилася ОСОБА_7 та проживає там. Оскільки вона не надавала згоди на вселення та проживання останньої у квартирі на підставі договору відповідального зберігання з правом користування від 01 липня 2011 року, просила визнати цей договір недійсним, усунути перешкоди у її користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_7 з указаної квартири без надання їй іншого житла.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами у повному обсязі не дотримано.

Судами встановлено, що 01 липня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, яка діяла зі згоди чоловіка ОСОБА_8, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М.

Довіреністю від 01 липня 2011 року ОСОБА_6 за попередньою усною домовленістю уповноважила ОСОБА_7 бути її представником в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, в тому числі житлово-комунального господарства, в бюро технічної інвентаризації з питань, пов'язаних з державною реєстрацією за нею права власності на належну їй квартиру № 27.

01 липня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір відповідального зберігання з правом користування, згідно з яким замовник передав, а виконавець прийняла на відповідальне зберігання квартиру АДРЕСА_1.

Під об'єктом договору зберігання розуміється те майно, яке поклажодавець передає зберігачеві з метою забезпечення його схоронності. Тобто поняття «об'єкт договору зберігання» є тотожним з поняттям «предмет зберігання». У доктрині цивільного права усталеною є точка зору, що об'єктом договору зберігання може бути лише річ, тобто певний об'єкт матеріального світу. Це виключає з кола об'єктів цього договору всі інші об'єкти цивільних прав, включаючи нематеріальні блага та майнові права. Головна ознака об'єкту зазначеного договору полягає у можливості бути переданим ним зберігачеві. У такому разі постає питання про можливість нерухомих речей бути предметом зберігання.

Колегія суддів, проаналізувавши приписи ст. ст. 759, 810, 936, 944 ЦК України дійшла висновку, що на відміну від договору найму, який укладається для надання наймачеві права оплатного користування, договір зберігання майна укладається в інтересах поклажодавця з метою забезпечення схоронності майна у тому вигляді, в якому його було передано на схов і, за загальним правилом, не допускає користування майном зберігачем.

Відповідно до п. 2.1.2 вказаного договору виконавець зобов'язався прийняти всі необхідні міри для забезпечення зберігання квартири в належному стані в період дії цього договору; зареєструвати право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 3302, вирішити всі питання, пов'язані з переукладенням договорів на водо-, тепло-, газо-, електропостачання; дотримуватися та виконувати вимоги п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45.

Згідно з п. 2.1.5 договору відповідального зберігання з правом користування виконавець має право користуватися квартирою, переданою на зберігання для своїх житлових потреб, за умови використання квартири за її призначенням та сплати комунальних послуг.

Замовник зобов'язався надати виконавцю ключі від вхідних дверей у квартиру, розрахункові книжки на сплату комунальних платежів, не перешкоджати виконавцю у користуванні квартирою на умовах, визначених п. п. 2.1−2.3 цього договору.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не визначили, чи може аналіз умов договору відповідального зберігання з правом користування від 01 липня 2011 року дати підстави вважати, що між відповідачами фактично було укладено договір найму житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1−3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа − контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак, вирішуючи спір, суди вказаних норм права не врахували, помилково вважали, що укладений між відповідачами договір відповідального зберігання з правом користування не є договором найму житла, не звернули уваги на те, що для укладення такого договору одним із подружжя враховуючи положення ст. 65 СК України, потрібна згода іншого.

Таким чином, суди неправильно визначившись із характером правовідносин, які виникли між сторонами, та нормою права, яка підлягає застосуванню, дійшли передчасного висновку, що укладений між відповідачами договір не порушує права позивача та відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини належним чином не встановлені та не перевірені, ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак