Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М. , при секретарі Ковальовій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської Ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в 1950 року його батьки закінчили будівництво житлового будинок № 62 по вул. Лобачевського в м. Маріуполі, але не одержали документ про право власності на будинок. Просив визнати за ним право власності на житловий будинок в порядку спадкування, посилаючись на те, що на день відкриття спадщини проживав та був прописаний у спадковому будинку разом зі спадкодавцями.

Відповідач позов не визнав з огляду на те, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу, крім технічного паспорту на будинок, який виданий 13.07.2016 року й не характеризує обєкт нерухомості ані з технічної, ані з правової точки зору та лише свідчить про існування такого обєкту нерухомості.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (посвідка про народження серії УЖ № 252464).

28 грудня 1987 року помер батько позивача - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії IV-НО № 424922, видане Іллічівським відділом РАЦС м. Жданова, актовий запис № 1305).

Мати позивача - ОСОБА_3 померла 30 грудня 1992 року (свідоцтво про смерть серії І-НО № 964497, видане Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області, актовий запис № 1520).

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За довідкою КСН «Річний» від 03.10.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає та прописаний з 09.12.1965 року за адресою: м. Маріуполь, вул. Лобачевського, 62.

Відповідно до п. 124 чинної на момент відкриття спадщини Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР № 45/5 від 31.10.75 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця

проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

З висновку про реєстрацію домоволодіння по вул. Лобачевського, 62 від 19.11.1982 року та матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що жилий камяний, частково обкладений цеглою будинок з двох кімнат, кухні, сіней, веранди та сараю був збудований в 1950 році самочинно подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельній ділянці родичів ОСОБА_4 В подальшому земельна ділянка була поділена на дві самостійні. Будинок в експлуатацію не здано. Зазначений висновок направлено до виконкому для вирішення питання щодо приймання будинку в експлуатацію.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

Встановлення часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва регулювалося, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, а також Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, що містить перелік правовстановлюючих документів на домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР, серед яких: нотаріально посвідчені договори про право забудови, складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року "Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв'язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків" ("Відомості Верховної Ради УРСР" 1949 року N 3) та Затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію; рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію; нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію та ін.

З матеріалів справи вбачається, що будинок батьками позивача був зведений в 1950 році самочинно і до цього часу не змінив свого правового статусу, про що свідчить відсутність як документу про набуття права власності на домоволодіння, так і документів про відведення земельної ділянки під забудову в порядку, передбаченому нормами чинного на той час Земельного кодексу УСРР 29 листопада 1922 року, що унеможливлює визнання права власності на будівлю за спадкоємцем забудовника.

При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, однак позивачем у цій справі такі вимоги не заявлялися і з огляду на правила ст. 11 ЦПК України судом не розглядалися.

Керуючись ст.ст. 549 ЦК УРСР, ст. ст. 10, 11, 56, 60, 84, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко