Ухвала

іменем україни

16 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дьоміної О.О., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Приватне акціонерне товариство «Просто-страхування» (далі - ПрАТ «Просто-страхування») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 квітня 2014 року між Акціонерним товариством «Просто-страхування», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 підписано поліс № АІ/1317226 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно з яким застраховано відповідальність власника транспортного засобу «ЗАЗ 110216», державний номерний знак НОМЕР_1. Позивач зазначив, що 26 грудня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля «ЗАЗ 110216», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та з його вини, про що свідчить постанова Іванківського районного суду Київської області від 04 лютого 2015 року, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності. У зв'язку із цим 29 грудня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до позивача із повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку, а 19 лютого 2015 року - із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 7 874 грн 87 коп. Так, вказана вище дорожньо-транспортна пригода визнана страховим випадком, про що 25 лютого 2015 року складено страховий акт № 104817, а 26 лютого 2015 року позивач відповідно до платіжного доручення № 10213 виплатив ОСОБА_6 страхове відшкодування у розмірі 7 874 грн 87 коп. За таких обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь витрати із виплати страхового відшкодування в розмірі 7 674 грн 87 коп. на підставі ст. ст. 1187, 1191 ЦК України та ст. ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та судові витрати у справі.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач ПрАТ «Просто-страхування» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі (права власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з п. 33.1.4 ч. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-ІV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до вимог пп. «ґ» п. 38.1.1 ч. 38.1 ст. 38 зазначеного Закону України страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд урахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, згідно з яким письмове повідомлення страховика про настання ДТП установлено для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Оскільки у справах, що переглядалися встановлено, що настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинне базуватися на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватися у загальному порядку відшкодування збитків.

Судом установлено, що відповідач визнав те, що він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у ст. 33 цього Закону про дорожньо-транспортну пригоду.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, відповідач, як винна в ДТП особа, притягнутий до адміністративної відповідальності, а позивач визнав страховий випадок і добровільно сплатив страхове відшкодування, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат із виплати страхового відшкодування.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами норм процесуального права щодо з'ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального права та безпідставність урахування судом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, висновків судів не спростують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» відхилити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О.Дьоміна

І.К.Парінова