Суддя 1 інстанції: Конопленко О.С.
Категорія 37 Доповідач: Новосядла В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Мальованого Ю.М., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Артемівської міської ради Донецької області про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,

В С Т А Н О В И В:

3 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Артемівської міської ради Донецької області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла її мати ОСОБА_5.

Після смерті матері, отримавши доступ до документів, позивачка знайшла заповіт свого батька, посвідчений 11 серпня 1993 року, яким він заповів їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на статтю 1301 ЦК України, позивачка просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першої артемівською державною нотаріальною конторою 26 листопада 1999 року за реєстровим номером 2-3857 після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, його жінці ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 лютого 2016 року був задоволений позов ОСОБА_2 до Артемівської міської ради Донецької області про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, а саме: судом було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першої артемівською державною нотаріальною конторою 26 листопада 1999 року за реєстровим номером 2-3857 після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4

На вказане рішення була принесена апеляційна скарга ОСОБА_1, яка не приймала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права та обов'язки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити з наступних підстав:

- відповідно до договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу 4 вересня 2015 року за реєстровим номером 1316 вона є власником квартири АДРЕСА_1, про що було відомо позивачці по справі і яка не повідомила суд про цю обставину,

- поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивачка, у встановленому законом порядку, не реалізувала своє право на спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори і протягом 16 років не вважала свої права порушеними,

- оскільки позивачка не прийняла спадщину, то вона не ввійшла до кола спадкоємців, які мають право звертатись до суду з таким позовом,

- вирішуючи справу, суд першої інстанції повинен був застосувати норми Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року, а не Цивільний кодекс України в редакції 2003 року, оскільки часом відкриття спадщини є ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції ОСОБА_1 і її представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. При цьому ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_5 її тітка, яка була інвалідом, хворіла, потребувала стороннього догляду і запропонувала їй укласти договір довічного утримання. Позивачка ОСОБА_2, як дочка, не піклувалась матір'ю, знаходилась за межами України та знала про укладення договору довічного утримання.

Представник позивачки заперечував проти доводів апеляційної скарги і просив її відхилити.

Представник відповідача Артемівська міська рада у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, ОСОБА_1 і її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину за законом, суд першої інстанції виходив із того, що вказане свідоцтво було видано без урахування заповіту спадкодавця на ім'я позивачки, що порушує її права.

При цьому суд першої інстанції керувався нормами Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2005 року.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим Артемівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану ІНФОРМАЦІЯ_2 року, який проживав у АДРЕСА_4 (а.с. 14, 33).

На час смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, яке складається із 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

26 листопада 1999 року дружина спадкодавця ОСОБА_5 звернулась до Першої артемівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с. 33).

26 листопада 1999 року Першою артемівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-3857 було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 жінці спадкодавця - ОСОБА_5 (а.с. 34).

3 грудня 2015 року ОСОБА_2 (через 16 років після видачі свідоцтва про право на спадщину) звернулась до суду з позовом до Артемівської міської ради Донецької області про визнання недійсним цього свідоцтва про право на спадщину за законом, посилаючись на наявність у неї заповіту на 1/2 частину спадкової квартири (а.с. 2-3).

На підтвердження цієї обставини нею був наданий суду першої інстанції заповіт, посвідчений 11 серпня 1993 року Першою артемівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 5096, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів все своє майно, у томі числі 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2, без відмітки нотаріуса про його чинність (а.с. 8).

Вказаний заповіт був прийнятий судом першої інстанції як доказ.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК, строк на прийняття якої не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року, то при розгляді цієї справи необхідно керуватись нормами Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року.

Виходячи із преамбули і пункту 1 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, апеляційним судом для встановлення складу спадкового майна і кола спадкоємців була витребувана спадкова справа на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4.

Згідно із главою 7 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця, встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Позивачка ОСОБА_2 є спадкоємцем як за законом після смерті свого батька ОСОБА_4, так і спадкоємцем за заповітом у разі його чинності у відповідності до вимог Цивільного Кодексу УРСР.

Таким чином, право позивачки на спадкування після смерті свого батька не залежало від наявності заповіту, оскільки на час смерті спадкодавця позивачка і її мати ОСОБА_5 були спадкоємцями за законом першої черги.

Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто, під час дії статті 549 ЦК Української РСР існувало 2 способи прийняття спадщини: юридичний - подання заяви до державної нотаріальній конторі про прийняття спадщини та фактичний - вступ в управління або володіння спадковим майном.

У пункті 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, у редакції, яка діяла на час відкриття спадщини, перелічені докази, які підтверджують факт вступу в управління чи володіння майном спадкодавця.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_2 повинна була довести, що вона є спадкоємцем, яка прийняла спадщину, а у разі не прийняття нею спадщини у відповідності до вимог ЦК УРСР в редакції 1963 року, повинна була ставити питання про встановлення факту прийняття спадщини чи продовження строку на прийняття спадщини, а також ставити питання про продовження загальних строків позовної давності.

Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Як для фактичного так і для юридичного прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подання заяви до нотаріальної контори виражає свою незгоду прийняти спадщину.

З наведених норм права вбачається, що оспорюючи право своєї матері на спадщину після смерті чоловіка, позивачка повинна була надати суду документи про юридичне або фактичне прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_4.

Відповідно до частини 2 статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Статтею 550 ЦК УРСР передбачено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивачки пояснив, що ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину після смерті свого батька, але доказів цього ним надано не було.

Відповідно до статті 71 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Крім того, статтею 75 ЦК Української РСР в редакції 1963 року було передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові (стаття 80 ЦК УРСР).

З наведених норм права вбачається, що до правовідносин про спадкування, які виникли під час дії ЦК УРСР, необхідно застосовувати як загальний строк позовної давності (стаття 71 ЦК УРСР) так і строки прийняття спадщини ( стаття 549, 550 ЦК УРСР).

У позовній заяві про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 посилається на те, що після смерті своєї матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, отримавши доступ до документів, вона взнала про наявність заповіту на її ім'я після смерті батька.

Разом з тим, жодного доказу на підтвердження цієї обставини нею надано не було.

Крім того, ставлячи питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка не посилається на прийняття нею спадщини після смерті свого батька (юридично чи фактично) і не ставить питання про поновлення строку у відповідності до вимог статті 89 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Як дочка спадкодавця ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом і мала спадкувати у рівних частках разом із своєю матір'ю.

Не вчинення позивачкою жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини згідно із частиною 2 статті 553 ЦК УРСР вважається, що вона відмовилась від спадщини.

Наявність чи відсутність заповіту не впливає на право позивачки на спадщину за законом після смерті свого батька.

Таким чином, посилання позивачки на те, що їй не було відомо про наявність заповіту на її ім'я після смерті батька не може свідчити про прийняття нею спадщини.

Данні про те, що позивачкою після смерті свого батька були вчинені дії, передбачені статтею 549 ЦК України в редакції 1963 року, які б свідчили про прийняття нею спадщини, надані не були, а оспорити право на спадщину може той спадкоємець, який прийняв спадщину.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Оскільки позивачка у позовній заяві не посилається на прийняття нею спадщини після смерті свого батька та не ставить питання про продовження строку на прийняття спадщини у відповідності до вимог Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року і про поновлення загального строку позовної давності, то у суду першої інстанції не було правових підстав вважати, що право позивачки на спадщину було порушено.

Крім того, приймаючи як доказ заповіт, суд першої інстанції не врахував, що для прийняття цього документу як належного і відповідного доказу щодо права позивачки на спадкування за заповітом, суд повинен був перевірити чи є він чинним у відповідності до вимог Закону «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, у редакції, яка діяла на час відкриття спадщини, а також відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, якій діяв на час її звернення до суду першої інстанції із вказаним позовом.

В теперішній час перевірити чинність заповіту немає можливості, оскільки за даними Першої артемівської державної нотаріальної контори нотаріальний архів знаходиться у м. Донецьку і доступ до нього відсутній.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції була витребувана спадкова справа на майно після смерті ОСОБА_4.

Із спадкової справи на майно ОСОБА_4 вбачається.

26 листопада 1999 року дружина спадкодавця ОСОБА_5 звернулась до Першої артемівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с. 33).

Інші спадкоємці, у строк, встановлений законом, до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину не звертались.

Відповідно до пункту 125 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР» №45/5 від 31 жовтня 1975 року, яка діяла на час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність родинних чи інших відносин осіб, що подали заяви про видачу свідоцтва, з спадкодавцем, склад і місце знаходження спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи.

Пунктом 128 цієї ж Інструкції передбачено, якщо до складу спадкового майна входить квартира, державний нотаріус вимагає правовстановлюючий документ про належність квартири спадкодавцю, довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а також перевіряє по документах державної нотаріальної контори за місцем знаходження жилого будинку, чи є заборона відчуження жилого будинку (частини будинку), квартири або арешт, накладений на них.

Із документів, наявних у спадковій справі, видно, що нотаріусом були дотримані вимоги пунктів 125 і 128 Інструкції, а саме: перевірено факт смерті, родинні відносини із спадкодавцем, склад і місце знаходження спадкового майна.

Факт прийняття дружиною спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 був встановлений державним нотаріусом і підтверджений спільним проживанням із спадкодавцем у спадковій квартирі з 24 лютого 1966 року, про що була зроблена службова відмітка на заяві ОСОБА_5 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 33).

На підтвердження права власності спадкодавця на спадщину (на 1/2 частину квартири) дружиною був наданий правоустановчий документ, із якого вбачається, що подружжя ОСОБА_5: спадкодавець ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 16 червня 1993 року приватизували у рівних частках квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності, виданим виконавчим комітетом Артемівської міської ради про визнання за кожним з них права власності на 1/2 частину квартири.

26 листопада 1993 року дружина спадкодавця ОСОБА_5 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за реєстровим номером 2-3857.

Виходячи із матеріалів спадкової справи, державний нотаріус діяв у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та пунктів 125 і 128 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР» №45/5 від 31 жовтня 1975 року.

Після отримання ОСОБА_5 спадщини на майно свого чоловіка, вона стала власником квартири АДРЕСА_3 на підставі двох правоустановчих документів - Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири та Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Артемівської міської ради на 1/2 частину квартири.

4 вересня 2015 року ОСОБА_5 і ОСОБА_1 уклали Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М.С. за реєстровим номером №1316, відповідно до якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1.

При посвідченні договору довічного утримання нотаріусом у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, а саме глави 2 під назвою «Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна» були вилучені два правоустановчих документи на квартиру - Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири та Свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Артемівської міської ради на 1/2 частину квартири і залишені у справах нотаріуса.

В цей же день приватним нотаріусом Барановим М.С. було внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно данні про реєстрацію цієї квартири на ОСОБА_1 та заборону на відчуження квартири (а.с. 73-75).

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яке рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 лютого 2016 року було визнано недійсним, на час ухвалення рішення втратило свою чинність через посвідчення Договору довічного утримання.

Тобто, скасовуючи свідоцтво про право на спадщину за законом, суд першої інстанції не переконався у його чинності відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновок суду першої інстанції про задоволення позову зроблений із неправильним застосування норм матеріального права і з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 лютого 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Артемівської міської ради Донецької області про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: