Провадження № 2/235/2463/16
Справа № 235/5412/16ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Долгопольської А.В.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Покровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 28.01.2016 року між позивачем та відповідачами по справі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстровано в реєстрі № 85. Відповідачі зареєстровані у вищезазначеному будинку, проте з моменту укладення договору купівлі-продажу в ньому не проживають.

Оскільки відповідачі по справі не проживають з часу продажу квартири , просить визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житлом.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не з»явились, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили.

Суд на підставі ст.. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення, оскільки належним чином повідомлені про день і час слухання справи відповідачі не повідомили про причини своєї неявки , а позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено,що позивачка є власницею житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 16-19).

Як вбачається з матеріалів справи у вказаному житловому будинку значаться зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_5, ОСОБА_4, проте не проживають на зазначеній площі з 28.01.2016 року по теперішній час ( а. с. 9,10).

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до 1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч.1 п.1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 ЖК України.

Посилання позивача на правову підставу ст.ст. 71,72 ЖК України, для визнання осіб , попередніх власників житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в даному випадку, є зайвим, проте не суперечить змісту зазначених правових норм, відповідно до яких наймач або члени його сім"ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема якщо вони не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, з метою захисту свого права власності, зокрема усунення перешкод у користуванні своїм майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням ,оскільки останні не проживають в спірному житлі з 16.01.2016 року, з моменту припинення права власності.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема встановлення факту припинення за відповідачами права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та їх відсутність у зазначеному житлі з моменту відчуження вказаного об»єкту нерухомості , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

На підставі викладеного, керуючись ст. 163 ЖК України, ст. ст. 346,383, 391 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", ст.. ст. 6,10,11,213,214,215,216,218 , 224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4,такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: