Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на частину квартири, визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просив усунути ОСОБА_4 від права на спадкування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 березня 2015 року, видане ОСОБА_4,скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на Ѕ частини спірної квартири, визнати за ним (позивачем) право власності на Ѕ частини квартири, яку отримав у спадок ОСОБА_4

Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Спадкоємцями після померлої є він, як син, та ОСОБА_4 - онук померлої за правом представлення після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7

17 березня 2015 року йому та відповідачу видано свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру по Ѕ частини кожному.

Вважає, що ОСОБА_4 має бути усунутий від права на спадкування частки майна ОСОБА_6 з тих підстав, що він ухилявся від надання будь-якої допомоги спадкодавцеві, яка через тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, видане Другою Херсонською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_4

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, зареєстровану за ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, яку отримав ОСОБА_4

У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1258 ЦК Україниспадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК Україниособа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_4 - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_6, 1931 року народження, постійно проживала і була зареєстрована разом з онуком ОСОБА_4 в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

08 жовтня 2012 року ОСОБА_6 було ампутовано праву нижню третину стегна. 10 березня 2014 року їй ампутовано ліву нижню кінцівку на рівні нижньої третини стегна (а.с.7).

За життя ОСОБА_6 заповіт не складено.

Спадкоємцями після померлої є її син ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за правом представлення згідно з нормами ст. 1266 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про усунення ОСОБА_4 від спадкування після смерті ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач, будучи обізнаним щодо перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані, та, маючи можливість надати їй необхідну допомогу, свідомо ухилявся від обов'язку доглядати за нею та своїми діями створив негативні умови для життя спадкодавця до самої її смерті.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суди на порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернули, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили, не встановили фактичних обставин та не зазначили про наявність сукупності обставин, які б давали підставу для задоволення позову, а саме умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба у допомозі саме цієї особи.

Так, суд першої інстанції, розглядаючи справу, зробив перелік усіх зібраних доказів, та, не аналізуючи їх, дійшов висновку про те, що відповідач, маючи матеріальні можливості, свідомо не виконував, ухилявся від обов'язку утримувати та доглядати за своєю бабусею ОСОБА_6, розуміючи свій обов'язок щодо надання їй допомоги, яка необхідна для існування спадкодавця при наявності можливості для цього.

Апеляційний суд погодився з таким висновком місцевого суду і також вказав, що на час, коли спадкодавець потребувала допомоги, ОСОБА_4 мав матеріальну та фізичну змогу надавати її, що його щомісячний дохід у декілька разів перевищував дохід спадкодавця. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_4 довів стан спадкової квартири до непридатного для проживання, що характер його поведінки свідчить про його умисну бездіяльність, спрямовану на умисне ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Проте висновки судів про наявність правових підстав для усунення ОСОБА_4 від права на спадкування, не відповідають матеріалам справи, не підтверджуються належними й допустимими доказами (ст. ст. 57-59 ЦПК України) та зроблені виключно на припущеннях, що забороняється вимогами ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Зокрема, у матеріалах справи взагалі відсутні докази про стан квартири та про доходи спадкодавця, суди не встановили, чи була у відповідача фінансова можливість надавати матеріальну допомогу бабусі з урахуванням його навчання на денній формі у Херсонському гідрометеорологічному технікумі Одеського державного екологічного університету та отримання стипендії, призначеної як дитині-сироті.

Суди також не встановили, чи потребувала ОСОБА_6 такої допомоги саме від відповідача з урахуванням його психічних вад здоров'я, наявність яких надала підстави для звільнення його від проходження служби в Збройних Силах України.

Суди також не перевірили й доводи позивача про те, що він протягом усього періоду сам перебував у безпорадному стані, але надавав усю необхідну допомогу спадкоємцеві. Докази з цього приводу у матеріалах справи відсутні, а такі твердження є голослівними.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик