Справа № 523/4575/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" травня 2016 р. м. Одеса.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Погрібного М.О.

При секретарі - Олійник О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань №14, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільним майном подружжя, -

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву, яку уточнила та в якій просить визначити між нею та відповідачем порядок користування автомобілем «Фольксваген Поло», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить їй і відповідачу на праві спільної сумісної власності. В обґрунтування позову, вона посилалася на те, що з відповідачем знаходиться в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2003 року. Під час спільного проживання в шлюбі, вони придбали у свою спільну сумісну власність вказаний вище автомобіль, право власності на який було зареєстровано на відповідача. Вони постійно користувалися автомобілем сумісно за домовленістю. На даний час, сімейні відносини між ними погіршились і стали виникати непорозуміння з приводу порядку користування автомобілем. Відповідач забрав автомобіль і не дозволяє їй ним користуватися. Оскільки відповідач ніде не працює, має вільний час для пересування та не має особливої потреби в автомобілі, вважає, що йому можна встановити час користування автомобілем у понеділок, четвер та п'ятницю цілодобово, а їй встановити часи користування автомобілем у вівторок, середу, суботу та неділю цілодобово, оскільки з нею залишилася проживати їхня неповнолітня дитина, яка потребує догляду, крім того вона працює завідуючою аптекою і по роду своєї діяльності потребує постійного пересування автомобілем.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали уточнені позовні вимоги та їх обґрунтування.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що із-за виниклих непорозумінь, сімейне життя між ним і позивачкою не склалося і вони припинили спільне проживання однією сім'єю, як чоловік та жінка. Автомобіль «Фольксваген Поло», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, був придбаний ним особисто під час знаходження в шлюбі з позивачкою, право власності на який було зареєстровано на його ім'я. На теперішній час, Постановою державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 24 лютого 2016 року, на даний автомобіль накладений арешт, який переданий йому на зберігання під підпис. Тому із вищевказаних причин вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Вислухав сторони, вивчив матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка і відповідач знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2003 року по теперішній час, що підтверджується Свідоцтвом про одруження НОМЕР_2 від 12 вересня 2003 року, виданого міським відділом РАГС Одеського обласного управління юстиції (л.с. №9).

Під час спільного проживання в шлюбі, позивачка і відповідач придбали у свою спільну сумісну власність автомобіль «Фольксваген Поло», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано 24 лютого 2011 року на ім'я відповідача ОСОБА_2, що підтверджується листом №31/15/5142-1220 від 04 травня 2016 року територіального Регіонального сервісного центру в Одеській області №5142 (л.с. №19).

Право власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Право спільної сумісної власності подружжя визначено главою 8 СК України, зокрема стаття 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Так, згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Частина 3 цієї статті вказує на належність набутого подружжя майна за час шлюбу на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом.

Володіння і користування майном, яке належить на праві спільної сумісної власності, відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За згодою співвласників відбувається і розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності (ч.1,ч. 2 ст.369 ЦК України).

Такий порядок володіння і користування майном, яке перебуває у спільній сумісній власності суттєво відрізняється від володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності, та ґрунтується на тому, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Отже, зазначені вище норми не передбачають можливості одним із співвласників користуватися майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, окремо від інших співвласників, якщо про це не має домовленості між ними. При таких обставинах, пред'явлені позовні вимоги про визначення порядку користування спірним транспортним засобом, який перебуває у спільній сумісній власності сторін по даній справі, не ґрунтується на вимогах закону.

Разом з тим, ч.1 ст.370 ЦК України визначає право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене. Отже, у випадку виникнення спору між співвласниками майна, яке перебуває у їх спільній сумісній власності, законом визначений порядок вирішення таких спорів. Проте з такими вимогами сторони по справі до суду не зверталися.

Крім того, суд вважає необхідним також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Спірний транспортний засіб є неподільним майном та виділ його в натрі чи поділ є неможливим. Дана обставина є загальновідомою та не потребує додаткового доказування. Частина 3 ст. 358 ЦК України визначає, що кожен із співвласників часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз вказаної вище норми вказує на те, що у випадку перебування у спільній частковій власності неподільної речі, та неможливості її спільного користування і виділу своєї частики в натурі, співвласник має право вимагати відповідної матеріальної компенсації.

З такими вимогами до суду позивачка не зверталася.

Аналізуючи вищевикладені норми Закону, суд приходить до висновку, що оскільки вказаний вище спірний автомобіль є неподільною річчю, його розділити в натурі між співвласниками не можливо.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 183, 317, 321, 364, 368, 369, 370, 372 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільним сумісним майном подружжя (автомобілем) - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів через Суворовський районний суд м. Одеси.

Суддя: