АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1489/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Васалатій К.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановила:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 20.08.2004 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу є дитина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, сімейне життя останніх 4-5 років між сторонами погіршилось, шлюбні стосунки між ними припинені, але сторони зареєстровані в одній квартирі. Тому вважає подальше спільне життя та збереження сім'ї із відповідачем неможливим та просить суд розірвати шлюб з відповідачем ОСОБА_2

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року позов задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 20.08.2004 року (актовий запис № 948) між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що твердження позивача про те, що сімейне життя останніх 4-5 років між сторонами погіршилось, шлюбні стосунки між ними припинені, не відповідають дійсності та не були досліджені судом першої інстанції.

Судом не були досліджені та перевірені письмові заперечення на позовну заяву про розірвання шлюбу та додаткові пояснення. Вказував, що їх шлюб триває більше десяти років, їх сім'я жила у злагоді та благополуччі, жодних підстав для розірвання шлюбу не виникало. За останні роки вони всією родиноюїздили на відпочинок за кордон. У квітні 2015 року вони разом планували також поїхати всієї сім'єю на відпочинок за кордон, але через хворобу позивача, на відпочинок поїхали лише він, їх донька ОСОБА_4 та мати позивача. Лише у лютому 2015 року позивачем була подана позовна заява про поділ спільного майна подружжя, що було великою несподіванкою.

Вказував, що сторони до теперішнього часу проживають разом всією сім'єю в одній квартирі, разом ведуть спільне господарство, тобто спільне використання предметів побуту, приготування їжі, утримання квартири у чистоті та інше та до вересня 2015 року разом проживали в одній кімнаті.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 3,5 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами було зареєстровано шлюб 20.08.2004 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї. Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом з'ясовано, що сімейне життя сторін протягом останніх 4,5 років погіршилось, шлюбні стосунки між ними припинені, але сторони зареєстровані в одній квартирі та із вересня 2015 року мешкають окремо у різних кімнатах квартири.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з положень ст. 112 СК України, враховував категоричне небажання позивача на примирення та дійшов висновку, що шлюб між сторонами зберегти неможливо, подальше спільне життя з відповідачем суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, вважає висновок суду таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з позовної заяви, позивач посилалась на те, що спільне життя з відповідачем не складається, виявилась несумісність характерів, відмінність поглядів на спільне життя, часте з'ясування стосунків чоловіка з дружиною в присутності дитини, що негативно пливає на доньку. Вважає, що шлюбні відносини існують лише формально, збереження шлюбу вважає неможливим.

Відповідач у письмових запереченнях на позов наводить суперечливі доводи щодо можливості збереження шлюбу, оскільки, заявляючи про готовність вживати заходів до примирення з позивачем, він одночасно посилається на те, що саме позивач руйнує сімейні відносини, робить вчинки, що не йдуть на користь сім'ї, пізно повертається з роботи, інколи не ночує вдома, не приділяє належної уваги вихованню дитини, робить великі матеріальні затрати, не надає коштів до спільного бюджету. Такі дії обурювали відповідача та призводили до непорозумінь між подружжям. У лютому 2015 року позивач звернулась до нього з позовом про поділ майна подружжя.

Висновок суду першої інстанції про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, колегія суддів вважає обґрунтованим, оскільки матеріалами справи підтверджено наявність між сторонами неприязних стосунків, внаслідок чого між сторонами виникають конфлікти, які не сприяють збереженню сім'ї. Вказані обставини підтверджуються висновком дільничного інспектора міліції Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10.09.2014 року, висновком ст. о/у СКР Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області від 30.01.2015 року, витягом з кримінального провадження про надходження заяви від ОСОБА_3 05.06.2015 року ( а.с.75, 81,82).

Про відсутність у подружжя спільного бюджету свідчать як пояснення позивача, так і надані відповідачем копії розписок ОСОБА_3 від 21.06.2015 року про отримання від чоловіка - ОСОБА_2 коштів для організації літнього відпочинку доньки : для оплати вартості путівки та придбання речей дитині.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони припинили спільне життя, як подружжя, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та бюджету.

Також в суді апеляційної інстанції позивач підтвердила, що спільного господарства з відповідачем вони не ведуть, шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Позивач також зазначила, що вона втратила до відповідача почуття любові та поваги, а тому категорично наполягає на розірванні шлюбу та не бажає примирення з відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року було задоволено клопотання відповідача, сторонам було надано строк для примирення - 3 місяці.

В даному судовому засіданні, після завершення строку на примирення, відповідач ОСОБА_2 визнав, що примирення між сторонами не відбулось, оскільки позивач не бажає зберігати шлюб.

Позивач подала суду письмові пояснення, в яких також підтвердила, що примирення між ними не відбулось, навпаки, через кілька днів після судового засідання між подружжям стався черговий конфлікт із викликом поліції. Вважає, що поведінка відповідача носить по відношенню до позивача агресивний та протиправний характер, що в свою чергу призвело до остаточної втрати взаємної поваги та любові між подружжям.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта є непереконливими, оскільки не містять обґрунтувань реальних можливостей збереження сім'ї. За наданий сторонам строк для примирення подружжя не примирились, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу.

Доводи апелянта про те, що судом не було вирішено питання щодо проживання спільної малолітньої дитини з одним із батьків після розірвання шлюбу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідні позовні вимоги жодною зі сторін заявлено не було, тоді як згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих доказів.

З огляду на наведені обставини та вимоги закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Отже, відповідно до вимог ст.112 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: