АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної адміністрації в м. Києві про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері.

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в липні 2015 року до суду з позовом про надання дозволу на виїзд сина за кордон. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що має сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням поважного суду США від 4.11.2014 року було постановлено, що ОСОБА_6 має проживати в України. З відповідачем (матір'ю дитини) склались неприязні стосунки і вона не бажає добровільно надати згоду на вивіз сина за кордон для відпочинку та спілкування з бабусею та дідусем, які мешкають в США та Ізраїлі. Він неодноразово звертався з листами за всіма відомими адресами, за якими могла знаходитись відповідач про надання дозволу на виїзд, однак відповіді не надійшло. Тому, просив дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_5. З моменту винесення рішення по цій справі та до повноліття дитини в будь-які дати до наступних країн: Велика Британія, Королівство Нідерланди, Французька Республіка, Федеративна Республіка Німеччина, Сполучені Штати Америки, Ізраїль на строк кожної поїздки не більше шести місяців. Дозволити ОСОБА_3 або його офіційному представникові, без згоди матері ОСОБА_5, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття, включаючи право отримання паспорту для виїзду за кордон чи іншого відповідного виїзного документу для дитини.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року позов було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подала апеляційну скаргу. Де ставила питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Сторони будучи належним чином повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили (а.с. 149,152).

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом при розгляді справи було встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач при звернення до суду з позовом ставив питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_5. З моменту винесення рішення по цій справі та до повноліття дитини в будь-які дати до наступних країн: ВеликаБританія, Королівство Нідерланди, Французька Республіка, Федеративна Республіка Німеччина, Сполучені Штати Америки, Ізраїль на строк кожної поїздки не більше шести місяців. Просив дозволити йому, або його офіційному представникові, без згоди матері ОСОБА_5, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття, включаючи право отримання паспорту для виїзду за кордон чи іншого відповідного виїзного документу для дитини.

Суд першої інстанції залишаючи без задоволення позов ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, щодо неможливості отримання нотаріальної згоди відповідача на виїзд сина, крім того не зазначив тривалість виїзду, країну та мету такого виїзду.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник позивача вказувала на безпідставність висновків суду першої інстанції щодо відсутності доказів. Оскільки, вони весь час зазначали про неможливість зв'язатись з матір'ю дитини, яка цілеспрямовано ігнорувала листи та спроби зв'язатись з нею. Листи з проханням надати нотаріальну згоду надсилалися на адреси за якими відповідачка проживала. У зазначених листах вказувалась мета отримання нотаріальної згоди на виїзд. Крім того, відповідач самоусунулась від виховання дитини та виїхала закордон ще в 2011 році. На протязі всього часу дитиною займався батько дитини з яким вона і проживала. Весь тягар рахунків для належного забезпечення життя ОСОБА_6 лежить на батькові.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду з урахуванням того, що відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені.

Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

У відповідності до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п.16 Правил оформлення та видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231, самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків (законних представників), а за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Відтак дії позивача (звернення до суду) з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини за відсутності надання згоди матері узгоджуються з нормами діючого законодавства.

Однак, ставлячи питання про надання такого дозволу: без згоди матері - з моменту винесення рішення по цій справі та до повноліття дитини в будь-які дати до наступних країн: ВеликаБританія, Королівство Нідерланди, Французька Республіка, Федеративна Республіка Німеччина, Сполучені Штати Америки, Ізраїль на строк кожної поїздки не більше шести місяців - позивачем залишено поза увагою те, що законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди одного з батьків, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування із зазначенням відповідної держави перебування.

Тобто діючим законодавством передбачено можливість вирішення питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення.

Відтак, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правомірними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304,305, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: