Провадження №22-ц/784/1137/16
Головуючий першої інстанції: Кокорєв В.В.
Категорія - 22 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишина Н.В.

Серебрякова Т.В.

із секретарем: Горенко Ю.В.

з участю:

відповідача - ОСОБА_3

представника

позивачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22. 03. 2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на ? частку квартири,

встановила:

23. 10.2015 р. ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Позивачка зазначала, що 16.11.2010 р. вона разом з чоловіком ОСОБА_6 уклали з відповідачкою договір довічного утримання, оскільки вже на той час були особами похилого віку, хворіли та потребували стороннього догляду.

Після смерті чоловіка та проведення їй операції з ампутації однієї з нижніх кінцівок, своїх зобов'язань набувач за договором не виконує.

Посилаючись на ці обставини та вимоги ч. 1 ст. 755 ЦК України, позивачка просила про розірвання договору у судовому порядку.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10. 05. 2012 р. постановлено про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про скасування рішення, як незаконного і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на необгрунтованність висновків суду і порушення норм процесуального та матеріального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення суду в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до змісту ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків за договором незалежно від вини.

Зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.

При цьому, боржник має виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором чи випливає із суті зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525, ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК).

Відповідно до положень ст. 610, 614 ЦК, змісту та особливостей правової природи договору довічного утримання, факт належного виконання зобов'язань за цією угодою має доводити набувач.

При цьому, не має правового значення відсутність його вини у невиконанні договору, оскільки її виключено зі складу правопорушення, передбаченого положеннями ч.1 ст. 755 ЦК

З матеріалів справи та змісту договору вбачається, що набувачка зобов'язалася повністю утримувати відчужувачів, забезпечувати лікувальними засобами, наданням медицинської допомоги лікарями-спеціалістами продуктами харчування, доглядом та необхідною допомогою, зберігати у їх безкоштовному довічному користуванні квартиру, власником якої вона стала за спірною угодою.

Такі умови договору, крім прямих приписів, передбачають обов'язок набувача не допускати неправомірної поведінки по відношенню до особи, яка знаходиться на утриманні.

Крім того, договір містить відсилання до чинного законодавства у випадках не передбачених договором.

Статтею 535 ЦК України передбачено збільшення суми матеріального забезпечення за договором довічного утримання у разі збільшення встановленого законом неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

При цьому, статтею 751 ЦК встановлено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувану, підлягає грошовій оцінці.

Така оцінка підлягає індексації відповідно до закону.

Наполягаючи на задоволенні позовних вимог позивачка посилалася на неналежне виконання набувачем умов договору, як в частині невиконання обов'язку щодо надання побутових послуг, забезпечення ліками і медичним доглядом так і матеріального забезпечення в цілому. Зокрема, вона доводила, що грошова оцінка матеріального забезпечення не підвищувалася, вологе прибирання не проводилося систематично, ліками після операції та інвалідним кріслом набувач її не забезпечувала у належному обсязі.

Між тим, з особистих пояснень відповідачки вбачається, що обов'язки по вологому прибиранню квартири, придбанню ліків здійснювала лише за окремими проханнями позивачки, розмір матеріального забезпечення не збільшувала.

Суд повно та всебічно дослідив встановлені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов обгрунтованого цими доказами висновку про неналежне виконання набувачем своїх обов'язків за договором довічного утримання і з належних підстав ухвалив про розірвання договору і задоволення інших вимог позивачки.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про відсутність підстав для розірвання договору не заслуговують на увагу, оскільки особливості правової природи договору довічного утримання та положення ст .ст. 610, 614 ЦК України покладають на набувача обов'язок щодо доведення обставин належного виконання умов цієї угоди.

При цьому не має правого значення наявність чи відсутність його вини у невиконанні договору, оскільки саме таке застереження містить ст. 755 ЦК, якою врегульовано підстави його припинення на вимогу відчужувача.

При розгляді справи набувачка не спростувала у повному обсязі доводів позивачки про неналежне виконання умов договору та не довела належними і допустимими доказами того факту, що нею забезпечено належний догляд, утримання та відповідний рівень і розмір матеріального забезпечення.

Посилання набувачки на відмову позивачки від прийняття виконання також не підтверджені відповідними доказами.

Встановлене свідчить про невиконання умов договору довічного утримання та наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 755 ЦК України для його розірвання.

З урахуванням встановленого підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22. 03. 2016 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина Т.В. Серебрякова