РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року

Київський районний суд м. Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю секретаря - Бломберус С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про компенсацію вартості частки майна,

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору, вчиненого під впливом насильства, недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

08.09.2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 530339 грн. 45 коп. як матеріальну компенсацію його 1/4 частини у побудованому житловому АДРЕСА_1

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 530339 грн. 45 коп. як матеріальну компенсацію її 1/4 частини у побудованому житловому АДРЕСА_1

стягнути з відповідача судовий збір.

В своїх доводах посилаються на те, що 09.02.2006 року ОСОБА_3 купила житловий будинок АДРЕСА_1 на той час житловою площею 15,3 кв.м. 10.05.2006 року вони з нею уклали письмовий договір №3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності, де вони - позивачі були пайщиками, а відповідачка основним пайщиком для побудування об'єкта дольової власності по АДРЕСА_1, в м. Харкові. Згідно з умовами договору пайщики приймають дольову участь у здійсненні робіт по будівництву зазначеного об'єкту, вони приймали участь в розмірі по 25% кожний, а відповідачка прийняла 50% від кошторисної вартості робіт по будівництву вказаного будинку. 21.11.2008 року після повного виконання пайщиками своїх зобов'язань та після закінчення будівництва вказаного об'єкта, з відповідачкою підписали нотаріально посвідчений акт виконаних робіт за договором №3 від 10.05.2006 року. Оскільки фінансування та будівництво об'єкта дольової власності було закінчено в повному обсязі. У грудні 2008 року пайщики звернулися до суду із позовом про визнання за ними права власності на самовільні забудови, за результатами розгляду якого було ухвалено рішення від 26.12.2008 року, яким було визнано право власності за ОСОБА_3 на 50/100 частин, та за ними по 25/100 частин будинку кожному. 19.01.2009 року право власності пайщиків у відповідних частинах на вказаний об'єкт нерухомого майна було зареєстровано в КП «ХМБТІ». 06.10.2011 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 апеляційний суд Харківської області ухвалив рішення, яким скасував рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2008 року і відмовив з задоволенні позову пайщиків про визнання права власності на самочинно побудований житловий будинок, оскільки у встановленому законом порядку пайщики не ввели самочинно побудований ними житловий будинок в експлуатацію. У зв'язку з цим, після скасування судового рішення про визнання права власності на побудований за спільні кошти, житловий будинок. На протязі трьох років з 2011 року по 2014 рік вони бажали ввести будинок в експлуатацію, отримати акт про це і знову визнати за собою право власності на частину спірного домоволодіння. Однак, не змогли це зробити, оскільки ОСОБА_3 в побудований їх безпідставно і протиправно не пускає, доступу до приміщення співробітників бюро технічної інвентаризації не забезпечує і всіма можливими, в тому числі, протиправними способами перешкоджає введенню побудованого будинку в експлуатацію та його узаконенню. Вони позбавлені можливості легалізувати свої майнові права і визнати за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку, оскільки будинок знаходиться у володіння відповідачки, яка перешкоджає введенню домоволодіння в експлуатацію. При цьому, без акту введення житлового будинку в експлуатацію позбавлені можливості набути право власності, адже відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації. Оскільки відповідачка протиправно перешкоджає ввести побудований ними житловий будинок в експлуатацію та зареєструвати за собою право власності на нього, згідно вказаної норми ч. З ст. 331 ЦК України позивачі та відповідач вважаються власниками матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку. Оскільки відповідачка перешкоджає спільному використанню житлового будинку, введенню його в експлуатацію та узаконенню, вони змушені звернутися до суду з вимогою матеріальної компенсації їм належної 1/2 частини матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будування цього будинку.

19.11.2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом, у якому просить визнати недійсний договір №3 про дольову участь у будівництві об'єкта дольової власності від 10.05.2006 року, з підстав передбачених ст. 231 ЦК України - укладання договору під впливом насильства (т. 1 а.с. 86-92). В своїх доводах посилається на те, що 09.02.2006 року вона, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_4 та маючи прізвище чоловіка ОСОБА_4 (нині ОСОБА_3) купила житловий будинок з надвірними будівлями під №29, що знаходиться по АДРЕСА_1. ОСОБА_4, з яким вона перебувала у шлюбі до 07.03.2007 року, займався будівництвом житлових будинків та котеджів. ОСОБА_4 здійснював будівельні роботи та закупку будівельних матеріалів, а ОСОБА_5 їх фінансував, тобто між останніми виникли правовідносини щодо будівництва інших будинків. Отже, між її колишнім чоловіком та сином відповідачів існували правовідносини щодо будівництва об'єктів нерухомості, існували фінансові претензії з боку родини ОСОБА_5 до неї та її колишнього чоловіка. Через наявність цих фінансових претензій до її колишнього чоловіка родина ОСОБА_5 здійснювала психологічний тиск на неї та намагалася заволодіти належним їй на праві власності спірним будинком. Син відповідачів ОСОБА_5 в листопаді 2008 року постійно телефонував та погрожував їй, якщо її чоловік ОСОБА_4, з яким вона тоді були вже розлучена, не віддасть ОСОБА_5 борг, або вона не оформить на родину ОСОБА_5 частину належного їй на праві власності будинку, то він вижене її з будинку. ОСОБА_5 ігнорував той факт, то вона вже не перебуває у шлюбі з ОСОБА_4. Вона, не витримавши тиску з боку ОСОБА_5, вимушена була з'явитися до приватного нотаріуса ОСОБА_6 21.11.2008 року. Там вона побачила відповідачів. Ніяких коштів на будівництво свого будинку від них не отримувала. В офісі приватного нотаріуса ОСОБА_6 на підпис їй було надано договір №3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10.05.2006 року, який був складений заднім числом, акт виконаних робіт від 21.11.2008 р. до договору №3 від 10.05.2006 року. Наданий на підпис договір №3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10.05.2006року було спочатку нею при підписанні було поставлено підпис та вказано прізвище, що було присвоєно після розірвання шлюбу (07.03.2007р.) - ОСОБА_3, оскільки на дату 28.11.2008 року вона мала саме це прізвище. Після чого, її вимусили вказати прізвище до розірвання шлюбу - ОСОБА_4. Перший договір ОСОБА_5 розірвав, щоб викинути, а вона зберегла його, тому що не мала наміру добровільно укладати договір. Відповідачі не приймали участі в будівництві спірного будинку. Цей будинок фактично був побудований за грошові кошти, які її чоловік взяв у позику. Крім того, в договорі вказано іншу адресу будинку: АДРЕСА_1, замість АДРЕСА_1. Вона та її колишній чоловік в кінці 2009 року зверталися до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій ОСОБА_5, однак в порушенні кримінальних справ було відмовлено. Її становите було залежним від родини ОСОБА_5, отже її волевиявлення на підписання договору №3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10.05.2006 року не було добровільним, а здійснювалося під впливом психологічного тиску з боку сина відповідачів ОСОБА_5

В судове засідання представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, в ході судового розгляду справи первісний позов підтримав та просив його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Надавав пояснення відповідно до викладених в первісному позові вимог. Також просив застосувати позовну давність до позовних вимог за зустрічним позовом.

ОСОБА_3 та її представник первісний позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, а зустрічний позов підтримали в повному обсязі. ОСОБА_3 надала пояснення відповідно до викладених у зустрічному позові вимог, зазначила, що договір №3 від 10.05.2006 року вчинено нею під впливом насильства сім'ї ОСОБА_2, вона підписала його 28.11.2008 року, їй постійно дзвонили та погрожували. Після того, як 28.11.2008 року вона підписала договір №3, то їй більше не погрожували. ОСОБА_2 на будівництво спірного будинку грошових коштів не давали. Представник ОСОБА_3 зазначила, що судом призначалася експертиза для підтвердження того, що спірний договір №3 було укладено не 10.05.2006 року як вказано у ньому, а 28.11.2008 року. Однак, позивачі за первісним позовом не надали оригінал спірного договору, тому експертизу проведено не було. Про наслідки ухилення від надання необхідних документів, передбачених ч. 1 ст. 146 ЦПК України, суд попереджав учасників справи, однак ОСОБА_2 не надали оригінал спірного договору, тому є підстави вважати, що спірний договір був укладений 28.11.2008 року. Крім того, позивачами за первісним позовом не надано доказів внесення грошових коштів на будівництво спірного будинку. В нотаріально посвідченому акті від 21.11.2008 року також не вказані суми вкладів пайщиків. Нотаріус не може встановлювати факт вказаний в документі. Висновок експертизи від 15.07.2014 року щодо вартості спірного будинку є неналежним доказом, оскільки він не відповідає дійсності, є надуманим, експерт будинок не оглядав.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, зазначає наступне.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.02.2006 року №707, ОСОБА_3 набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, житловою площею 15,3 кв.м., що розташований на земельній ділянці розміром 729 кв.м. (т 1 а.с. 5-8)

Укладання та підписання вказаного договору саме цими сторонами договору, в ході судового розгляду підтвердили учасники процесу.

ОСОБА_3 (основний пайщик) та ОСОБА_2 (пайщик 1), ОСОБА_1 (пайщик 2), які іменуються пайщики, уклали договір №3 про дольову участь у будівництві об'єкту дольової власності від 10.05.2006 року.

Відповідно до п. 1.1 договору, пайщики доручають основному пайщику укладати договори з підрядниками на будівництво об'єкта часткової власності або Об'єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею приблизно чотириста квадратних метрів.

Пайщики беруть пайову участь у виконанні загальнобудівельних робіт з будівництва об'єкту (п. 2.2 договору)

Згідно з п. 2.3 договору, кожен з пайщиків бере пайову участь у розмірі 25%, а Основний пайщик - 50% від кошторисної вартості робіт по будівництву всього об'єкта, зазначеного в п. 1.1. договору.

Відповідно до п. 2.4 договору, після повного виконання пайщиком 1 та пайщиком 2 своїх зобов'язань по передачі грошових коштів Основному пайщику у якості своєї пайової участі в будівництві та інших супутніх витратах і після закінчення будівництва сторони підписують тристоронній акт, яким підтверджують цей факт. Підписи сторін під цим актом повинні бути засвідчені нотаріусом.

Згідно з п. 2.5 договору, після введення Об'єкту в експлуатацію або після узаконення самовільно збудованого об'єкта, пайщики отримують у власність відповідну частку Об'єкту (Основний пайщик - 50%, пайщик 1 - 25% та пайщик 2 - 25%).

21.11.2008 року ОСОБА_3 (основний пайщик), ОСОБА_2 (пайщик 1), ОСОБА_1 (пайщик 2) підписали нотаріально посвідчений акт виконаних робіт за договором №3 від 10.05.2006 року, згідно з яким пайщики дольового будівництва вказаного житлового будинку підтвердили, що фінансування будівництва будинку та витрат проведено у повному обсязі та у таких частках: основний пайщик - 50%, пайщик 1 - 25%, пайщик 2 - 25%. Також зазначили, що після узаконення самовільно побудованого об'єкта нерухомості частка основного пайщика ОСОБА_3 при реєстрації права власності в БТІ складатиме 50% від загальної площі. Частки пайщиків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при реєстрації права власності в БТІ складатимуть по 25% від загальної площі.

У вказаному акті пайщики зазначили, що не мають один до одного жодних претензій (т. 1 а.с. 10).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2008 року визнано права власності за ОСОБА_3 на 50/100 частин, за ОСОБА_2 на 25/100 частин, за ОСОБА_1 на 25/100 частин житлового будинку літ. «Ж-2», загальною площею 411,6 кв.м., житловою площею 233,2 кв.м., цокольного поверху літ. «Жц» площею 120,4 кв.м., мансарду літ. «Жм» площею 120,4 кв.м., прибудову літ. «Ж» площею 67,5 кв.м., ґанок літ. «жі» площею 5,5 кв.м., літ. «ж3» площею 1,9 кв.м., терасу літ. «ж2» площею 6 кв.м., лазню літ. «3» площею 23,5 кв.м., хвіртку №4, ворота №5, огорожу №6, зливну яму №7, №8, за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.11,12).

На підставі вказаного рішення суду право власності у відповідних частках за ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 зареєстровано 19.01.2009 року в КП «Харківське МБТІ» (т. 1 а.с 13)

Однак, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішенням апеляційного суду Харківської області від 06.10.2011 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2008 року, та у задоволенні позову про визнання права власності на спірний будок відмовлено (т. 1 а.с. 22-24).

В мотивувальній частині рішення апеляційний суд зазначив, що у встановленому законом порядку пайщики не ввели самочинно побудований ними житловий будинок в експлуатацію і перед поданням позову не зверталися до органів місцевого самоврядування з питань отримання правовстановлюючих документів на побудований ними об'єкт в позасудовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2011 року звернуто стягнення на предмет застави та визнано за ОСОБА_7 прав власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_1 рішенням апеляційного суду Харківської області від 25.06.2014 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2011 року, та відмовлено у задоволенні вказаних вимог (т. 1 а.с. 25-27).

В мотивувальній частині рішення апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2, ОСОБА_1 мають передбачений ст. 376 ЦК України цивільний інтерес у легалізації своїх майнових прав на житловий будинок № 29 по провулку Гнєдича в місті Харкові.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, право власності на спірний житловий будинок на теперішній час ні за ким не зареєстровано, будинок не введений в експлуатацію.

Відповідно до висновку оціночної експертизи від 15.07.2014 року, виконаного оцінщиком ОСОБА_8, який попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України та який має кваліфікацію оцінщика (свідоцтво №6834 від 11.04.2009 року, свідоцтво про включення відомостей про оцінщика в Державний реєстр оцінщиків та суб'єктів оціночної діяльності від 12.08.2013 року №10225, сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №12607/11 від 03.11.2011 року), оціночна вартість двохповерхового житлового будинку №29 з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, у м. Харкові, загальною площею 411,6 кв.м., який не введений в експлуатацію та не узаконений, складає 2 121 357 грн. 82 коп. без врахування ПДВ, у тому числі вартість 1/2 частки складає 1060678 грн. 91 коп. (т. 1 а.с. 28-54).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ОСОБА_3, у володінні якої перебуває спірний житловий будинок, заперечує та не визнає будь-яких майнових прав ОСОБА_2, ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок, заперечує вводити будинок в експлуатацію з подальшою реєстрацією права власності відповідно до вказаних часток, про що свідчать її пояснення та скасовані за її апеляційними скаргами судові рішення щодо визнання права власності на спірний будинок у відповідних частках.

Враховуючи неможливість до теперішнього часу реалізації прав ОСОБА_2, ОСОБА_1 відповідно до договору №3 про дольову участь у будівництві об'єкту дольової власності від 10.05.2006 року, акту виконаних робіт за договором №3 від 10.05.2006 року, їх права підлягають захисту шляхом стягнення на їх користь коштів як матеріальну компенсацію відповідних частин житлового будинку, що не суперечить вимогам законодавства.

Як на підставу для визнання недійсним договору №3 про дольову участь у будівництві об'єкта дольової власності від 10.05.2006 року позивачка ОСОБА_3 посилається на укладання договору під впливом насильства, тобто з підстав передбачених ст. 231 ЦК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

ОСОБА_3 зазначила, що її становите було залежним від родини ОСОБА_1, отже її волевиявлення на підписання договору №3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10.05.2006 року не було добровільним, а здійснювалося під впливом психологічного тиску з боку сина відповідачів ОСОБА_5, який погрожував, якщо вона не віддасть ОСОБА_5 борг її колишнього чоловіка або вона не оформить на родину ОСОБА_5 частину належного їй спірного будинку, то він вижене її з будинку, де вона проживала ІНФОРМАЦІЯ_1. Також зазначила, що її чоловік здійснював будівельні роботи та закупку будівельних матеріалів, а ОСОБА_5 їх фінансував, тобто між останніми виникли правовідносини щодо будівництва будинків, між її чоловіком та сином відповідачів існували правовідносини щодо будівництва об'єктів нерухомості, існували фінансові претензії через наявність яких сім'я ОСОБА_5 тиснула на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_1 щодо здійснення будь-якого тиску на кого-небудь з приводу підписання спірного договору заперечував.

Як вбачається з листа ОСОБА_3 адресованого голові м. Харкові в лютому 2011 року, вона зазначала, що «… перед підписанням цих «липових» договорів протягом трьох тижнів мені нескінченно погрожували, телефонували з обіцянкою викинути нас з донькою на вулицю з будинку, в якому ми живемо, шантажували мене тим, що якщо я не віддам ОСОБА_5 половину свого будинку, то він не дасть моєму колишньому чоловікові ОСОБА_4 продати об'єкти, які вони будували разом з ОСОБА_5 … На той момент чоловік ще вірив, що ОСОБА_5 дасть продати обманом оформлені на ОСОБА_5 будинки і просив мене підписати папери. Від чоловіка я дізналася, що два нових будинки всупереч домовленостям шахрай оформив тільки на себе. ОСОБА_5 купив ще одну ділянку на своє ім'я і пропонував моєму колишньому чоловікові побудувати ще один будинок і коли той відмовив, почав шантажувати. Тоді 21 листопада 2008 року, коли мені довелося піти на цю угоду, я була впевнена, що у ОСОБА_9 нічого не вийде…» (т. 1 а.с. 114).

Психічний тиск, погроза полягає у здійсненні психічного впливу. Однак погроза повинна бути такою, коли через обставини, які мали місце на момент вчинення договору, були обґрунтовані підстави вважати, що відмова учасника договору від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Однак, посилання на те, позивачці телефонували з обіцянкою виселити її з донькою на вулицю з будинку по ОСОБА_10,11, не підтверджено достатніми доказами, не підтверджено реальність таких дій відносно позивачки з боку сім'ї ОСОБА_5 чи інших осіб, не наведено обґрунтованих підстав для ствердження таких дій відносно позивачки. Отже, підстави стверджувати, що погрози мали місце або були настільки реальні, що змусило би позивачку укласти спірний договір, відсутні.

В силу ст. 60 ЦПК України рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З вказаного листа ОСОБА_3 вбачається, що позивачка, розуміла сферу діяльності її колишнього чоловіка щодо здійснення будівництва, існування між ОСОБА_5 та її чоловіком правовідносини щодо будівництва будинків, їх претензій один до одного щодо цих правовідносин, з метою здійснення продажу інших будинків, фінансування будинків тощо, її чоловік також просив її укласти цей договір. Більш того, як пояснив свідок ОСОБА_4, він разом з ОСОБА_3 пішли до нотаріуса та склали свій варіант договору з цього приводу (для врегулювання відносин щодо будівництва). Коли він показав свій договір ОСОБА_5, то останньому договір не сподобався, і ОСОБА_5 склав новий договір №3 про дольову участь пайщиків. Отже, сторони договору, в тому числі сама позивачка, розуміла, що укладання спірного договору необхідно було для досягнення врегулювання правовідносин щодо будівництва інших об'єктів, на що ОСОБА_3 свідомо йшла, а якщо б фінансовий конфлікт в сфері будівництва інших об'єктів вичерпався, то всіх сторін це б влаштувало і питань щодо підписання спірного договору №3 (в тому числі нібито під примусом) не виникнуло би.

За зверненнями ОСОБА_3 щодо заволодіння ОСОБА_5 шахрайським шляхом її спірним житловим будинком, що її заставили підписати угоду №3 від 10.05.2006 року - в порушенні кримінальної справи було відмовлено (т. 1 а.с. 102-106,123-127).

Позивачка посилається на те, що договір №3 від 10.05.2006 року був підписаний 21.11.2008 року. Для підтвердження цього факту просила призначити судову технічну експертизу документів.

Ухвалою суду від 19.10.2015 року призначено проведення судової технічної експертизи документів, на вирішення якої зокрема поставлені питання: Чи в один період часу були виконані рукописні текст та підпис у договорі №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року та нотаріально оформленому акті виконаних робіт від 21.11.2008 року до договору №3 від 10.05.2006 року? Чи виготовлені договір №3 та акт виконаних робіт від 21.11.2008 року у один час? Чи виготовлений рукописний текст (в тому числі підписи) на договорі №3 та акті виконаних робіт у той час, яким датовані документи? В один чи різні періоди часу виконано рукописні тексти в договорі №3 та акті виконаних робіт? (т. 2 а.с.56-57)

Однак, ухвала про проведення вказаної експертизи була повернута експертом без виконання, оскільки ОСОБА_2, ОСОБА_1 не надали оригінали необхідних документів (т. 2 а.с. 78)

Як вбачається з заяви ОСОБА_2, ОСОБА_1 з приводу надання оригіналів документів, зазначених експертом як необхідних для проведення експертизи, ОСОБА_2, ОСОБА_1 зазначили про відмову у наданні цих документів, посилаючись на те, що проведення експертизи було призначено недержавній установі, заперечують проти пошкодження цих документів (т. 2 а.с.75-76)

З цього приводу суд зазначає наступне. Представник ОСОБА_2, ОСОБА_1, скориставшись своїм правом та розуміючи наслідного цього, надав заяву від 28.04.2015 року про розгляд справи у його відсутність (т. 1 а.с. 195). Тому при призначенні судом 19.10.2015 року проведення судової технічної експертизи документів представник ОСОБА_2, ОСОБА_1 за власним бажанням не приймав участі в судових засіданнях, свідомо позбавив себе можливості заявляти клопотання, в тому числі заперечувати проти проведення експертизи експертами ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» (04053, м.Київ, провулок Киянівский,3-7, офіс 213).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» від 25.02.1994 року (далі Закон від 25.02.1994 року), судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ.

Згідно з ч. 3 вказаної статті Закону від 25.02.1994 року, виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті Закону від 25.02.1994 року, для проведення деяких видів експертиз, які не здійснюються виключно державними спеціалізованими установами, за рішенням особи або органу, що призначили судову експертизу, можуть залучатися крім судових експертів також інші фахівці з відповідних галузей знань.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону від 25.02.1994 року, особа або орган, які призначили судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, а у випадках, передбачених частиною четвертою статті 7 цього Закону, - іншим фахівцям з відповідних галузей знань.

Враховуючи, що ухвалою суду від 19.10.2015 року призначено проведення судової технічної експертизи документів, тобто експертизи, яка не пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз, то суд мав право призначити проведення вказаної експертизи експертами ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС», що відповідає вимогам вказаного Закону від 25.02.1994 року. Крім того, експерт ОСОБА_11, який повинен був проводити призначену експертизу, знаходився в Реєстрі атестованих судових експертів.

Таким чином, вказані ОСОБА_2, ОСОБА_1 підстави для ненадання необхідних експерту документів є безпідставними, свідчать про ухилення від надання вказаних документів.

В ухвалі суду від 19.10.2015 року про проведення судової технічної експертизи документів, яку ОСОБА_2, ОСОБА_1 отримали 26.10.2015 року (т.2 а.с. 61), учасників процесу було попереджено судом, що згідно з ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи те, що провести призначену у справі судову технічну експертизу неможливо без надання експерту для дослідження оригіналів необхідних документів, а також, що відповідачів за зустрічним позовом ухиляється від виконання клопотання експерта про надання таких документів для експертного дослідження з метою перевірки доводів ОСОБА_3 щодо виконання тексту та підписання сторонами договору №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року та нотаріально оформленому акті виконаних робіт від 21.11.2008 року до договору №3 від 10.05.2006 року в один день, а саме 21.11.2008 року, при цьому наслідки такого ухилення були письмово роз'яснені в ухвалі суду, то суд визнає факт виконання тексту та підписання сторонами договору №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року та нотаріально оформленому акті виконаних робіт від 21.11.2008 року до договору №3 від 10.05.2006 року в один день, а саме 21.11.2008 року. В сукупності про це також свідчить оглянутий в судовому засіданні розірваний оригінал договору №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року між тими ж самими сторонами (т. 2 а.с. 10), у якому міститься прізвище ОСОБА_3, хоча її прізвище до 07.03.2007 року було ОСОБА_4, і лише після розірвання шлюбу - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 78).

Разом з тим, сам факт підписання договору №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року сторонами 21.11.2008 року, за відсутності інших достатніх, допустимих, належних доказів, не свідчить про підписання його під впливом насильства, про що зазначалось вище. Вбачається з пояснень ОСОБА_3, показань свідка ОСОБА_4, що це необхідно було для досягнення врегулювання правовідносин щодо будівництва інших об'єктів, на що ОСОБА_3 свідомо йшла, і вважала, що цей правочин ні до чого не призведе, що він формально укладений.

Однак, позивач за зустрічним позовом просить визнати спірний договір недійсним саме на підставі ст. 231 ЦК України - укладання договору під впливом насильства.

З будь-яких інших підстав недійсності, зокрема з підстав фіктивності укладеного договору (ст. 234 ЦК України), укладання удаваного правочину (ст. 235 ЦК України) тощо, спірний договір №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року позивачем не заявлявся.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що підставою для визнання недійсним спірного договору було заявлено ОСОБА_3 вчинення його під впливом насильства, беручи до уваги, що суд розглядає позов лише в межах заявлених вимог і з підстав якими позов обґрунтовується позивачем, то підстави для визнання договору №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року недійсним на підставі ст. 231 ЦК України (як укладеного під впливом насильства) - відсутні.

У зв'язку з цим, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Щодо заяви представника ОСОБА_2, ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом, то суд її не застосовує, оскільки у позові відмовлено з підстав його необґрунтованості.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що спірний договір не визнаний недійсним з підстав заявлених ОСОБА_3, то договір №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року вважається дійсним (презумпція правомірності правочину).

В нотаріально оформленому акті виконаних робіт від 21.11.2008 року до договору №3 від 10.05.2006 року, ОСОБА_3 (основний пайщик), ОСОБА_2 (пайщик 1), ОСОБА_1 (пайщик 2) підтвердили, що фінансування будівництва будинку та витрат проведено у повному обсязі та у таких частках: основний пайщик - 50%, пайщик 1 - 25%, пайщик 2 - 25%.

При цьому, нотаріально оформленому акті виконаних робіт від 21.11.2008 року до договору №3 від 10.05.2006 року є дійсним, не визнаний у встановленому порядку як недійсний, з приводу недійсності цього акту з будь-яких підстав навіть не заявлялися позовні вимоги.

Отже, підписуючи нотаріально оформлений акт виконаних робіт від 21.11.2008 року, саме сторони підтвердили той факт (а нотаріус лише засвідчив це), що фінансування будівництва будинку та витрат проведено у повному обсязі та у таких частках: основний пайщик - 50%, пайщик 1 - 25%, пайщик 2 - 25%. Сторони також зазначили, що після узаконення самовільно побудованого об'єкта нерухомості частка основного пайщика ОСОБА_3 при реєстрації права власності в БТІ складатиме 50% від загальної площі. Частки пайщиків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при реєстрації права власності в БТІ складатимуть по 25% від загальної площі. У вказаному акті пайщики зазначили, що не мають один до одного жодних претензій.

Посилання ОСОБА_3 на те, що у договорі №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року та акті виконаних робіт від 21.11.2008 року не вказані суми вкладів, тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів, суд до уваги не приймає, оскільки сторони договору на власний визначили про фінансування об'єкту саме у відповідних частках, а не у конкретних грошових вимірах. Також вказали саме про частки пайщиків при реєстрації права власності, а не конкретні суми, які вони отримують після реєстрації права власності.

Враховуючи, що договір №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року та акт виконаних робіт від 21.11.2008 року у встановленому порядку не визнані недійсними, а які між сторонами відносини існували до підписання та під час підписання договору №3 про дольову участь в будівництві від 10.05.2006 року, з яких мотивів він був підписаний сторонами тощо, суд не з'ясовує, оскільки це не є предметом спору для визнання недійсним спірного договору з підстав вчинення його під впливом насильства, а з інших підстав (фіктивності, удаваності тощо) договір недійсним не визнався, беручи до уваги акт виконаних робіт від 21.11.2008 року, у якому сторони підтвердили, що фінансування будівництва будинку та витрат проведено у повному обсязі та у відповідних частках, тобто сторонами було досягнуто згоди щодо завершення фінансування у відповідних частках та реєстрації права власності на об'єкт у таких же частках, то у суду немає підстав для ствердження протилежного.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Оскільки ОСОБА_3, у володінні якої перебуває спірний житловий будинок, заперечує та не визнає будь-яких майнових прав ОСОБА_2, ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок, заперечує вводити будинок в експлуатацію з подальшою реєстрацією права власності відповідно до вказаних часток, враховуючи неможливість до теперішнього часу реалізувати ОСОБА_2, ОСОБА_1 права передбачені договором №3 про дольову участь у будівництві об'єкту дольової власності від 10.05.2006 року щодо реєстрації за ними часток права власності на будинок (п. 2.5 договору), беручи до уваги нотаріально посвідчений акт виконаних робіт від 21.11.2008 року, то права позивачів за первісним позовом підлягають захисту шляхом стягнення на їх користь грошових коштів як матеріальну компенсацію відповідних частин житлового будинку, що не суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до висновку оціночної експертизи від 15.07.2014 року, виконаного оцінщиком ОСОБА_8, який попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України та який має відповідні повноваження, оціночна вартість двохповерхового житлового будинку №29 з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, у м. Харкові, загальною площею 411,6 кв.м., який не введений в експлуатацію та не узаконений, складає 2 121 357 грн. 82 коп. без врахування ПДВ, у тому числі вартість 1/2 частки складає 1060678 грн. 91 коп.

Посилання представника ОСОБА_3 щодо недопустимості вказаного висновку експерта, оскільки експерт будинок не оглядав, він з Донецьку, суд до уваги не приймає, оскільки у висновку зазначені обґрунтування обраного порівняльного (ринкового) підходу оцінки будинку, а не іншого, ним було взято до уваги технічний паспорт КП «Харківське МБТІ» від 2008 р. на житловий будинок (т. 1 а.с.29, 14-21). Щодо відсотку зносу будинку, то експертом було вказано стан оцінки технічного стану «добре» (що за шкалою становить від 0 до 20% зносу), і вказано 20% зносу, тобто максимально можливий процент у цій графі, що відповідно вплинуло на меншу вартість будинку.

При цьому не погоджуючись з висновком експерта, ОСОБА_3 чи її представник не заявляли експертизи щодо оцінки вартості будинку, не надали будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаної вартості. Суд неодноразово роз'яснював про права, можливість заявлення клопотань, в тому числі щодо призначення експертиз, обов'язок доведення тих обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх заперечень, однак скористатися правом на призначення експертизи щодо вартості будинку, сторона не виявила бажання, висновок оціночної експертизи від 15.07.2014 року належними та допустимими доказами відповідачкою не спростовано.

Зазначення в договорі №3 від 10.05.2006 року щодо знаходження спірного житлового будинку по вулиці Гнєдича, а не по провулку Гнєдича, то вбачається що це є технічною помилкою, вулиці Гнєдича у м. Харкові немає.

Допитаний свідок ОСОБА_12 пояснив, що він почав з 2011 року проживати ІНФОРМАЦІЯ_2. Будівництв почалось з 2007 року, була тільки «будівельна коробка» дому. З 2011 року по 2014 року він провів капітальний ремонт будівлі. Він почав будівництво будинку, оскільки рішенням суду було визнано за ним право власності. Це пов'язано з тим, що він надав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошові кошти на будівництво будинку, в 2006 році та 2009 році всього він надав 30000 доларів. До будинку ніхто не приходив, ні ОСОБА_1, ні експерти.

Допитаний свідок ОСОБА_4 пояснив, що він проживає ІНФОРМАЦІЯ_3. Він здійснював з 2006 року будівництво будинку по АДРЕСА_1, в основному за грошові кошти надані ОСОБА_12. Поряд він будував будинок №27 для продажу. ОСОБА_1 ніякої участі у будівництві будинку не приймали. В 2008 році з Подвезьками він займався будівництвом інших будинків, у ОСОБА_1 були свої гроші. ОСОБА_1 частково надавали кошти, таким чином вони будували дома на продаж. Коли у нього свої кошти закінчилися, тоді ОСОБА_5 запропонував для під страховки, щоб він заклав майно, а ОСОБА_5 буде надалі надавати грошові кошти. За спільні кошти він будував будинки, однак ОСОБА_5 оформив право власності на всі будинки на себе. Оскільки ОСОБА_5 давав кошти, то він вимагав передачу нерухомості у заставу. ОСОБА_13 запропонував віддати під заставу будинок по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 ОСОБА_13 наполягав, просив, щоб він умовив ОСОБА_3 віддати під заставу спірний будинок, почав погрожувати. В 2008 році придумав, щоб згідно з договором про дольову участь дольщиками будинку по АДРЕСА_1, були батьки - ОСОБА_13, та пообіцяв після підписання договору надати кошти на будівництво інших об'єктів, розрахуються та все буде добре. Він також просив, щоб ОСОБА_3 підписала вказаний договір. Він та ОСОБА_3 пішли до нотаріуса та склали свій варіант договору з цього приводу. Коли він показав цей договір ОСОБА_5, то останньому він не сподобався, і ОСОБА_5 склав новий договір №3 про дольову участь пайщиків. Це було в 2008 році, тобто договір було укладено заднім числом. Насправді цей договір був оформлений 21.11.2008 року. ОСОБА_3 вимушена була підписати цей договір.

Показання свідків в частині того, що лише грошові кошти, які надавались ОСОБА_14, йшли на будівництво ОСОБА_4 спірного будинку, суд до уваги не приймає, оскільки ОСОБА_14 підтвердив висловлений намір ОСОБА_4 на використання коштів на будівництво будинку, при цьому ОСОБА_4 зазначив, що в основному (тобто частково) надані ОСОБА_14 кошти йшли на будівництво цього будинку. Посилання ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_5 не надавали грошові кошти на будівництво спірного будинку не підтверджені допустимими доказами, і спростовуються нотаріально посвідченим актом виконаних робіт від 21.11.2008 року. Показання свідків в частині строків проведення будівництва, щодо стану будинку та періоду будування не можуть бути прийняті судом, оскільки ці показання не є допустимим доказом на підтвердження таких фактів, крім того, ці факти спростовуються даними вказаними в технічному паспорті КП «ХМБІ» від 2008 року. Також суд враховує, що свідок ОСОБА_4 був колишнім чоловіком ОСОБА_3, які проживали разом, тому є зацікавленою особою.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів, вважає, що первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду позивачкою ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. (т. 1 а.с. 1)

Враховуючи, що первісний позов задоволено, то з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає сплаті судовий збір у розмірі 3654 грн.

Оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено, то судовий збір стягненню з ОСОБА_1, ОСОБА_2 не підлягає.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 231, 331, 626, 627 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 530339 (п'ятсот тридцять тисяч триста тридцять дев'ять) грн. 45 коп. як матеріальну компенсацію його 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 530339 (п'ятсот тридцять тисяч триста тридцять дев'ять) грн. 45 коп. як матеріальну компенсацію її 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору, вчиненого під впливом насильства, недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий -