Справа № 487/1836/15-ц
Провадження № 2/487/46/16
РІШЕННЯ

Іменем України

29.01.2016 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого - судді Андрощука В.В., при секретарі - Забродській Г.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок Світлана Іванівна, про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна, що перебуває в спільній сумісній власності, -

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна, що перебуває в спільній сумісній власності.

В обґрунтування вимог посилався на те, що з 1984 року до 2008 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 Вели спільний побут, господарство, мали спільний бюджет. В 1994 році ОСОБА_7 отримала ордер на квартиру АДРЕСА_1, яку в подальшому, за взаємною згодою, особисто приватизувала. В зазначеній квартирі вони проживали однією сім'єю до 2001 року. У вказаній квартирі він проводив ремонтні роботи та здійснював поліпшення умов проживання. Його матеріальні та фінансові витрати складали більшу частину. В 2001 році спільно вирішили продати квартиру та придбати будинок за адресою: АДРЕСА_2. В зв'язку з його відрядженням, продажем квартири та купівлею будинку займалась ОСОБА_7 Право власності на будинок було зареєстровано за нею на підставі договору від 21.06.2001 року. З січня 2008 року вони перестали жити як одна сім'я, а у вересні 2013 року ОСОБА_7 залишила будинок і переїхала проживати до доньки ОСОБА_2 в м. Южноукраїнськ. В жовтні 2014 року він дізнався, що ОСОБА_7 померла, а її донька ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги, має намір оформити на себе право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2, що є порушенням його законних прав на частину вказаного будинку.

Посилаючись на викладене та положення ст.ст. 60,63,69,70,74 Сімейного кодексу України, ОСОБА_4 просив визнати будинок за адресою: АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності з ОСОБА_7 та визнати за ним право власності на ? частину зазначеного будинку.

При судовому розгляді справи представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. ОСОБА_4 надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги ОСОБА_4 не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. у судове засідання не з'явилась. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши пояснення осіб які приймали участь у справі, пояснення свідків, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2001 року за №733. На час придбання зазначеного домоволодіння ОСОБА_7 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Такі відносини ОСОБА_7 і ОСОБА_4 припинили в січні 2008 року. З 06.11.2001 року ОСОБА_4 проживає та зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2008 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення, в задоволені позову відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Відповідач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_7 і прийняла спадщину після смерті матері.

20.02.2015 року ОСОБА_4 звернувся з заявою до Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І., в якій відповідно до ст.ст.60-63,70,74 СК України просив видати свідоцтво про право власності на ? частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2.

Відповідно до листа від 23.02.2015 року за №56/02-14 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на ? частку спірного домоволодіння.

Відповідно до ст.74 СК України (який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України - 01.01.2004 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, зазначений кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а саме з 01.01.2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення зазначеного кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.ст.12,22 Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб укладається в державних органах реєстрації актів цивільного стану. Майно набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

На час виникнення правовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, а тому посилання ОСОБА_4 та його представника на норми Сімейного кодексу України щодо виникнення у позивача права спільної сумісної власності з ОСОБА_7 на спірне домоволодіння є помилковим.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року за №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст.ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України в цих випадках не застосовуються.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й той факт, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону «Про власність» вважається правильно застосованим.

Така сама позиція висловлена в Постанові Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 18.09.2013 року №6-66цс13.

Згідно ч.1,3 ст.10, ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При судовому розгляді справи стороною позивача не надано достатніх та беззаперечних доказів, а отже не доведено, що спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 було придбане внаслідок спільної праці ОСОБА_4 і ОСОБА_7 Пояснення свідків сторони позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 не вказують на таке, а тому їх пояснення, як підтвердження доводів сторони позивача, суд оцінює критично.

Сам факт придбання ОСОБА_7 спірного майна у 2001 році під час спільного проживання з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу не може бути підставою для визнання права власності за позивачем на частку спірного домоволодіння.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.6,10,11,60,79,88,209-212,215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок Світлана Іванівна, про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна, що перебуває в спільній сумісній власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в порядку, передбаченому ст.ст.294-296 ЦПК України.

СУДДЯ: В.В. АНДРОЩУК