Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_3 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу, посилаючись на те, що 01 листопада 2010 року о 18-50 в м. Кіровограді ОСОБА_3, керуючи автомобілем Citroen з державним номерним знаком НОМЕР_1, допустила зіткнення з автомобілем Mitsubishi Lancer з державним номерним знаком НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4 На дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) відповідач не мала чинного договору обв'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина відповідача у вчиненні ДТП підтверджується постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 листопада 2010 року. В результаті ДТП автомобіль Mitsubishi Lancer, що належить ОСОБА_4, отримав технічні пошкодження, в зв'язку із чим, розмір завданих власнику автомобіля збитків становить 26211,71 грн. Оскільки ОСОБА_3 не відшкодувала потерпілій особі завдані збитки, а власник пошкодженого автомобіля звернувся до МТСБУ з відповідною заявою, 02 листопада 2011 року МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 21843,09 грн. на підставі п.п. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Оскільки, позивач виконав обов'язок по відшкодуванню шкоди за водія транспортного засобу, який здійснив ДТП і не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то відповідно до ст. 1191 ЦК України (право зворотної вимоги) та п. 38.2.1 ст. 38 Закону просив позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь МТСБУ 21843,09 грн. понесених витрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач на підставі вимогп. 38.2.1 ст. 38 Закону має право регресної вимоги до винної у вчиненні ДТП особи, яка не застрахувала своєї цивільно-правової відповідальності, оскільки МТСБУ здійснило виплату власнику пошкодженого автомобіля.

Проте повністю з вказаними висновками судів погодитися неможна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 01 листопада 2010 року в м. Кіровограді сталася ДТП за участю автомобіля Citroen з державним номерним знаком НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_5, та автомобіля Mitsubishi Lancer з державним номерним знаком НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4 Внаслідок ДТП автомобіль Mitsubishi Lancer отримав механічні пошкодження.

Згідно свідоцтва про шлюб прізвище ОСОБА_6 після реєстрації шлюбу ОСОБА_6

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2010 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Відповідно до звіту про оцінку автомобіля Mitsubishi Lancer розмір матеріального збитку становить 2621171 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 02 листопада 2011 року МТСБУ здійснило виплату відшкодування ОСОБА_4 в розмірі 21843,09 грн.

Відповідно до ст. 41 Закону за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, МТСБУ відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Звертаючись із позовом, позивач керувався нормою п. 38.2.1 ст. 38 Закону, якою передбачено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_3 зазначала, що її цивільно-правова відповідальність на виконання вимог Закону на момент ДТП була застрахована у акціонерній страховій компанії «Вексель» (далі - АСТ «Вексель») згідно полісу ВС4615512 зі строком дії до 29 липня 2011 року. Враховуючи зазначене, відповідач вважала, що підстави для її відповідальності перед МТСБУ на підставі п. 38.2.1 ст. 38 Закону відсутні.

Відхиляючи вказані доводи відповідача, суди обох інстанцій вказували на те, що постановою господарського суду м. Києва від 18 травня 2010 року у справі № 44/2282-б АСТ «Вексель» визнано банкрутом та визначено, що строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважати такими, що настав з 18 травня 2010 року.

Враховуючи зазначене, суди дійшли висновку, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, тому остання зобов'язана сплатити за регресною вимогою суму страхового відшкодування МТСБУ.

Разом з тим, суди всупереч вимогам статей 212 - 214, 315 ЦПК України не встановили характер спірних правовідносин та норми права, яка їх регулює.

Так, суди не дослідили страхового полісу ВС4615512, на який посилалася відповідач, оскільки такий поліс в матеріалах справи відсутній.

Разом з тим, норма п. 38.2.1 ст. 38 Закону, на підставі якої МТСБУ звернулося із позовом, визначає відповідальність винного у ДТП власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, проте не містить вказівки на настання такої відповідальності у нього, у випадку визнання страховика банкрутом.

Крім того, п.п. а) п. 41.1 ст. 41 Закону визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Вказана правова норма не поширюється на випадки визнання страхової компанії, у якій застраховано цивільно-правову відповідальність винного у ДТП водія, банкрутом. У цьому випадку діють положення п.п. ґ) п. 41.1 ст. 41 Закону, де зазначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Крім того, ч. 2 ст. 104 ЦК України встановлено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Порядок внесення відповідного запису до єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців визначений Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

Крім того, за загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1825цс15).

Проте суди всупереч вимогам статей 212 - 214, 315 ЦПК України зазначене не врахували та не з'ясували, чи припинено юридичну особу АСТ «Вексель» відповідно до вимог ч. 2 ст. 104 ЦК України та в зв'язку із цим не вирішили питання наявності правової підстави для відповідальності ОСОБА_3 за регрес ним позовом перед МТСБУ на підставі п. 38.2.1 ст. 38 Закону; не встановили обставини справи в повному обсязі, не дослідили усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, в зв'язку із чим дійшли невірних висновків щодо вирішення спору по суті.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалені судами рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська