Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на виконання наказу Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 19 листопада 2014 року № 1166 «Про передачу матеріально-технічних цінностей Цеху перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» 20 листопада 2014 року відбулася передача матеріально-технічних цінностей Цеху перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта». При передачі було виявлено недостачу та залишки матеріально-технічних цінностей. Відповідальним за збереження матеріальних цінностей на території Цеху перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» є його начальник ОСОБА_3

Посилаючись на викладене, просило задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2016 року, позов УДППЗ «Укрпошта» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» майнову шкоду в розмірі 3 744 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Судами встановлено, що наказом від 12 лютого 2008 року № 27-к ОСОБА_3 призначено начальником Центру перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

16 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та УДППЗ «Укрпошта» був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Згідно з актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 28 листопада 2011 року начальник Цеху перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_3 прийняв на збереження причеп 1-ПГС-24, інвентарний номер 15803.

Відповідно до акта інвентаризації основних засобів за 2013 рік зазначений вище причеп був наявний на території Цеху перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Наказом Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 19 листопада 2014 року № 1166 «Про передачу матеріально-технічних цінностей Цеху перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта»» для проведення інвентаризації та передачі майна, яке обліковується за матеріально-відповідальною особою ОСОБА_3, створена комісія, яка 20 листопада 2014 року виявила недостачу матеріально-технічних цінностей, у тому числі й нестачу причепа І-ПГС-24, інвентарний номер 15803, вартістю 3 744 грн.

Актом від 14 квітня 2015 року фахівцями відділу внутрішнього контролю Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» підтверджено факт нестачі причепу І-ПГС-24, інвентарний номер 15803.

Задовольняючи позов УДППЗ «Укрпошта» та стягуючи з ОСОБА_3 шкоду в розмірі вартості втраченого причепа, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності факту недостачі та, враховуючи те, що відповідальним за збереження матеріальних цінностей на території Цеху перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» є ОСОБА_3, дійшов висновку про те, що останній має відшкодувати підприємству заподіяну недостачею шкоду на підставі норм ст. ст. 130, 134, 135-1, 136 КЗпП України.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (із змінами) підстави для стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов'язків, можуть мати місце лише при встановленні судом наявності обов'язкових складових для настання матеріальної відповідальності, а саме: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями працівника її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Звертаючись до суду з позовом, УДППЗ «Укрпошта» посилалось на те, що ОСОБА_3 порушив вимоги Положення про Цех перевезення пошти Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта», приховав факт недостачі згаданого вище причепа, чим завдав підприємству збитків на суму 3 744 грн.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов, виходив лише із доведеності факту недостачі.

Між тим із матеріалів справи, зокрема п. 3 договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між ОСОБА_3 та УДППЗ «Укрпошта», вбачається, що у випадках незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей визначення розміру збитку, завданого підприємству, установі, організації, і його відшкодування здійснюється відповідно з діючим законодавством.

Пунктом 4 зазначеного договору визначено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди лише за наявності їх вини.

У пунктах 3, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Суд першої інстанції зазначені вище обставини до уваги не взяв, на порушення наведених норм матеріального права, вимог 212-214 ЦПК України належним чином не дослідив допущені відповідачем порушення трудових обов'язків, на які посилався позивач, та його вину у завданні шкоди, не встановив розмір цієї шкоди з урахуванням вимог про проведення інвентаризації та перевірки.

Крім того, стягнувши на користь позивача 3 744 грн завданої шкоди, суд не звернув уваги на норми ч. 1 ст. 13-3 КЗпП України, згідно із якою розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди (ч. 2 ст. 135-3 КЗпП України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик