УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Колодійчука В.М., Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: прокуратура Києво-Святошинського району Київської області, Софіївська-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: прокуратура Києво-Святошинського району Київської області, Софіївська-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, у якому просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 18 вересня 1998 року між ним та ОСОБА_5, а також визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2854 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 27 серпня 2004 року між ним та ОСОБА_5

Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 1972 року після отриманих травм він постійно хворіє, визнаний інвалідом. Після смерті дружини він знайшов в будинку копію договору дарування житлового будинку своїй дочці ОСОБА_5 Тому ним був поданий позов до суду. При розгляді справи йому стало відомо про існування ще й договору дарування земельної ділянки. Вказав, що відповідач, скориставшись його віком, станом здоров'я та довірою, привезла його до нотаріуса та уклала дані договори. Разом з тим, в момент підписання договорів він перебував у стані, в якому не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, тому просив суд задовольнити позов.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 січня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 січня 2015 року і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оскільки оспорюваний договір дарування житлового будинку був укладений в 1998 році, тому до даних правовідносин слід застосувати положення ЦК України 1963 року, а до договору дарування земельної ділянки норми ЦК України 2002 року.

19 березня 1998 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

18 вересня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування вказаного житлового будинку.

Дозвіл на укладення даного договору був наданий і дружиною позивача - ОСОБА_6

15 грудня 2000 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2854 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

27 серпня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування вказаної земельної ділянки площею 0,2854га.

При укладенні даного договору ОСОБА_6, яка була дружиною ОСОБА_4, надала згоду на укладення договору дарування земельної ділянки.

За ухвалою суду при розгляді справи було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання чи міг ОСОБА_4, 1929 року народження, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання оспорюваних договорів дарування.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 240ц від 14 жовтня 2015 ОСОБА_4, укладаючи договори дарування 18 вересня 1998 року та 27 серпня 2004 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, бо страждав на виражене інтелектуально-мнестичне зниження, внаслідок органічних розладів, до яких призвели наслідки повторних черепно-мозкових травм у 1972 році та 1993 роках на фоні вікових змін, обумовлених церебросклерозом.

На підставі висновку експерта, суди вважали, що позивачем надано обґрунтований доказ на підтвердження неусвідомлення вчинення договорів дарування та неможливість керувати своїми діями станом на 18 вересня 1998 року та 27 серпня 2004 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд виходив з наступного.

Позивач ОСОБА_4 знав та міг дізнатись про оспорювані договори дарування станом на 16 квітня 1998 року та 29 липня 2004 року, що підтверджується пакетом документів для вчинення оскаржуваних договорів, які було отримано самим ОСОБА_4 і цього позивачем не спростовано. В матеріалах справи відсутні докази нерозуміння ОСОБА_4 значення своїх дій та керування під час підготовки пакету документів для вчинення оспорюваних договорів.

При розгляді справи відповідач ОСОБА_5 заявила клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суди дійшли висновків, що позивачем пропущено строк позовної давності і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності пропуску відповідного процесуального строку, а тому суди застосували норми ст. 267 ЦК України та відмовили в позові за пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи жодним чином висновків судів не спростовують, а тому, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.М. Колодійчук

О.В. Кафідова

О.В. Умнова