Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 58 900 грн, інфляційних витрат - 34 046 грн 60 коп. та неустойки - 537 462 грн 50 коп., оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав.

Позовні вимоги мотивував тим, що 04 грудня 2012 року відповідач взяв у нього в борг 58 900 грн, на підтвердження чого укладено договір позики та складено розписку. Згідно з умовами договору, відповідач зобов'язувався повернути позику 25 грудня 2012 року, проте у визначений строк грошові кошти не повернув, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

В зв'язку з тим, що кошти в добровільному порядку ОСОБА_5 відмовляється повертати, просив стягнути зазначену суму позики, інфляційні витрати та неустойку.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_5 у листопаді 2015 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 04 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 58 900 грн, зі строком повернення 25 грудня 2012 року.

Також зазначав, що п. 6.2 договору позики передбачено, що у разі порушення позичальником терміну чи порядку повернення позики, він сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 2,5% від суми позики за кожен день прострочення.

Вважаючи, що п. 6.2 зазначеного договору суперечить чинному законодавству, просив позов задовольнити шляхом визнання цього пункту недійсним.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2015 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору позики об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року первісний позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 92 946 грн 60 коп. та неустойку - 537 462 грн 50 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 10 березня 2016 року зазначене рішення районного суду змінено в частині розміру стягнення пені, шляхом її зменшення з 537 462 грн 50 коп. до 90 000 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Судом установлено, що 04 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5був укладений договір позики на суму 58 900 грн, зі строком повернення 25 грудня 2012 року.

Пунктом 6.2 зазначеного договору передбачено, що у разі порушення позичальником терміну чи порядку повернення позики, він сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 2,5% від суми позики за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норма ч. 3 ст. 551 ЦК України зазначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого в частині задоволення позову про стягнення суми позики та інфляційних витрат, погодився й апеляційний суд, виходячи з того, що між сторонами було укладено договір позики, відповідач взяті на себе зобов'язання за цим договором не виконав, при цьому суд правильно застосував до вказаних правовідносин приписи ст. 625 ЦК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції, частково змінюючи рішення суду першої інстанції шляхом зменшення розміру неустойки, дослідивши докази в справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова