Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 311/4300/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Носик М.А.
Провадження № 22-ц/778/2967/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_9, 02 квітня 2002р. народження, третя особа - Публічне акціонерне товариство«Завод будівельно-опоряджувальних машин», про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням у гуртожитку,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з вищевказаним позовом, протягом часу розгляду справи позовні вимоги було уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зазначали, що гуртожиток, розташований за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, буд. 17, належить на праві власності ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин». Позивачі з 14.02.1995 року проживають у вказаному гуртожитку. З часу вселення вони займали у гуртожитку двокімнатну квартиру № 46, в якій були всі зареєстровані. Наймачем зазначеної квартири № 46 був визначений ОСОБА_3, який працював у ПАТ «Завод БОМ» та отримував вказане житло.

Згодом в порядку поліпшення житлових умов їх сім'ї була виділена у гуртожитку трикімнатна квартира № 112. Позивачі вселились у вказану квартиру, яка була вільна на час вселення. В ній ніхто не мешкав, майна та речей інших осіб в квартирі не було. З 07.12.2004 року позивачі зареєстровані в квартирі № 112 у гуртожитку за вищевказаною адресою. Наймачем зазначеної квартири № 112 визначений ОСОБА_3

На даний час вирішується питання про передачу гуртожитку у комунальну власність Дніпрорудненської міської ради Запорізької області, про переобладнання гуртожитку в житловий будинок з подальшою видачею ордерів та приватизацією займаного мешканцями житла.

У травні 2014 року по телефону позивачам зателефонувала невідома раніше особа, яка назвалась ОСОБА_7, який сповістив, що зареєстрований разом зі своєю дочкою ОСОБА_10 в одній із кімнат квартири № 112 вказаного гуртожитку, та у разі приватизації житла має намір отримати кімнату площею 19,0 кв.м. у власність.

У звязку з чим, позивачі звернулися до власника гуртожитку - ПАТ «Завод БОМ» за роз'ясненнями та дізналися про те, що раніше ОСОБА_7 та ОСОБА_10 мешкали в кімнаті площею 19,0 кв.м. в квартирі № 112 гуртожитку та були зареєстровані в ній: ОСОБА_7 - з 22 серпня 2002 року, ОСОБА_10 - з 20 серпня 2002 року.

Надалі, у 1999 році ОСОБА_7 та ОСОБА_10 змінили місце проживання та виїхали з гуртожитку - з кімнати № 112В у квартирі № 112 гуртожитку до м. Дніпропетровська. Вони забрали все своє майно та звільнили кімнату від своїх речей. З 1999 року ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не мешкають у гуртожитку, проживають за іншою адресою в іншому населеному пункті. З 1999 року ОСОБА_10 та ОСОБА_7 у гуртожитку не з'являлися, вони не сплачували платежі за комунальні послуги, електричну енергію, утримання гуртожитку та інші нараховані платежі. Свої речі та майно вони до кімнати № 112В в квартирі № 112 не завозили.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили суд усунути перешкоди, які їм створюють ОСОБА_7, ОСОБА_9 (до укладення шлюбу - ОСОБА_7) Т.Б. та неповнолітній ОСОБА_9, 02.04.2002р. народження, у користуванні квартирою № 112 в гуртожитку за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, буд. 17, шляхом визнання ОСОБА_7, ОСОБА_8 та неповнолітнього ОСОБА_9, 02.04.2002р. народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою № 112В у квартирі № 112 гуртожитку за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, 17; зняти ОСОБА_7, ОСОБА_8 та неповнолітнього ОСОБА_9, 02.04.2002р. народження, з реєстраційного обліку в житловому приміщенні - кімнаті № 112В у квартирі № 112 гуртожитку за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, 17.

Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія погоджується з зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України, статтею 9 ЖК України передбачено, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з передбачених статтею 71 ЖК України підстав, необхідно встановити строк та причини її не проживання.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, гуртожиток за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, буд. 17, належить на праві приватної власності ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин», що підтверджується копією свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 29.09.2011р. (а.с. 32).

Відповідно до копії ордеру № 18 на житлову площу у гуртожитку ВАТ «Завод БОМ» від 26.10.2004 року, ордер виданий ОСОБА_3 на право зайняття з родиною з чотирьох чоловік загальної площі 59,32 кв.м. у гуртожитку № 17 по вул. Комсомольська, кімната № 112. Ордер отримано 02 листопада 2004 року (а.с. 72).

З 07 грудня 2004 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані в кв. № 112 за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, буд. 17, ОСОБА_6 зареєстрована за вказаною адресою 25.06.2014 року, що вбачається з копій паспортів громадян України (а.с. 10, 11, 12, 13).

Далі, згідно копії ордеру № 393 від 14 жовтня 1988 року Дніпрорудненського заводу БОМ, ордер видано ОСОБА_7, сім`я якого складається з 4-х чоловік, на право заселення однієї кімнати № 112В у квартирі загальною площею 11,9 кв.м. по вул. Комсомольська, 17, у м. Дніпрорудне. До складу сім`ї ОСОБА_7 також з моменту надання кімнати в гуртожитку належала його донька ОСОБА_10 (після зміни прізвища ОСОБА_9) (а.с. 89).

Як вбачається з відповідей голови правління ПАТ «Завод БОМ» від 11 березня 2016 року № 01/268, від 30 березня 2016 року № 01/284, ОСОБА_7, ОСОБА_10, неповнолітній ОСОБА_9 зареєстровані у кімнаті № 112В гуртожитку по вул. Комсомольська, 17, у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області: ОСОБА_7 з 12.12.1988р., ОСОБА_10 з 09.07.1999р., неповнолітній ОСОБА_9 з 20.08.2002р. ОСОБА_9 є неповнолітньою дитиною, тому він був зареєстрований за місцем проживання своєї матері ОСОБА_8, у кімнаті № 112В гуртожитку по вул. Комсомольська, 17, у м. Дніпрорудне (а.с. 71, 73, 74, 88).

Крім того, як видно з відповіді голови правління ПАТ «Завод БОМ» від 11 березня 2016 року № 01/268, ОСОБА_3 як мешканцю гуртожитку неодноразово пропонувалося укласти договір найму житлового приміщення з ПАТ «Завод БОМ», але у звязку з не виявленням бажання зі сторони ОСОБА_3, договір укладений не був. Копію плану АДРЕСА_1, видати не має можливості (а.с. 71).

Матеріали справи не містять технічної документації на кв. 112 у гуртожитку за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, буд. 17, яку займають позивачі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_9, 02 квітня 2002р. народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № 112В у гуртожитку за вказаною адресою, з огляду на подані сторонами та 3 особою докази.

Так, в обґрунтування позову позивачі посилалися на те, що їм виділено квартиру № 112 у гуртожитку по вул. Комсомольська, 17, у м. Дніпрорудне, вказана квартира включає кімнату № 112В, площею 19,0 кв.м., в якій зареєстровані відповідачі. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду першої інстанції надано не було.

Як правильно встановлено судом, відповідно копії ордеру № 393 від 14 жовтня 1988 року, він був виданий ОСОБА_7, сім`я якого складається з 4-х чоловік, на право заселення однієї кімнати № 112В у квартирі загальною площею 11,9 кв.м. по вул. Комсомольська, 17. Колегія наголошує, що номер кімнати в ордері спочатку було надруковано, а потім, поверх надрукованих цифр 153 виправлено прописом 112 (а.с. 89).

Як видно з копії ордеру № 18 від 26.10.2004 року, він виданий ОСОБА_3 на право заняття з родиною з 4-х чоловік загальної площі 59,32 кв.м. у гуртожитку № 17 по вул. Комсомольська, кімната № 112 (а.с. 72).

Отже, відповідно копії ордеру № 393, що виданий ОСОБА_7, кімната № 112В у квартирі має площу 11,9 кв.м., а не 19,0 кв.м., як вказано у позовній заяві. У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 повідомила, що площа кімнати № 112В значно більша ніж вказано в ордері № 393, проте, жодного доказу на підтвердження вказаного факту надано не було. Як не було надано і доказів, що кімната № 112В входить до складу квартири № 112.

Як зазначалося вище, за положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд також дійшов вірного висновку про недоведеність факту, що реєстрація відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_9, 02 квітня 2002р. народження, порушує права позивачів. Так, відповідно до договорів про надання комунальних послуг, квитанцій, позивачі оплачують лише ті комунальні послуги, що споживають (а.с. 43-48, 50-59).

Також позивачі зазначали, що реєстрація відповідачів у кімнаті № 112В у гуртожитку перешкоджає їм приватизувати займане ними житло. Як зазначалося вище, гуртожиток за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, буд. 17, належить на праві приватної власності ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин», що підтверджується копією свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 29.09.2011р. (а.с. 32).

Суд правильно наголосив у рішенні, що може бути приватизоване житло у гуртожитках, які є обєктами права державної та комунальної власності. Дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Даних щодо передачі гуртожитку за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, буд. 17, у власність територіальної громади матеріали справи не містять.

Вірним також є і висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині зняття ОСОБА_7, ОСОБА_8 та неповнолітнього ОСОБА_9, 02.04.2002р. народження, з реєстраційного обліку в житловому приміщенні - кімнаті № 112В у квартирі № 112 гуртожитку.

Так, реєстрація за місцем проживання або місцем перебування була введена Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року.

У відповідності до вимог ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

У зв'язку з цим, відповідно до ст. 16 ЦК України зняття особи з реєстрації можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Таким чином, зняття з реєстрації може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи та є повторенням обставин, якими позивачі обґрунтовували свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Всі докази та обставини, на які посилаються ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наданий позивачами апеляційному суду план жилого приміщення № 112 (квартири № 112) по вул. Комсомольська, буд. 17, в м. Дніпрорудне (а.с. 110), виготовлений ОСОБА_4, не є належним та допустимим доказом на підтвердження викладених у позові обставин.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у задоволенні їх апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, вони не мають права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ними при подачі апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: