У х в а л а

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

Мартинюка В.І., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість з орендної плати за період з 01 квітня 2011 року по жовтень 2015 року в розмірі 65 453 грн та пеню в розмірі 30 130 грн 95 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та між ним і ОСОБА_4 неодноразово з 01 квітня 2011 року укладалися договори найму цього житлового приміщення зі сплатою оренди у розмірі 1 800 грн щомісячно, останній раз 01 грудня 2013 року на термін до 01 грудня 2015 року.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання, внаслідок чого за спірний період утворилася заборгованість у розмірі 2 900 доларів США, що еквівалентно 65 453 грн, яка підтверджується відповідною розпискою відповідача, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором найму житлового приміщення від 01 грудня 2013 року у розмірі 11 100 грн, пеню у розмірі 7 560 грн, судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп., а всього 19 147 грн 20 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 грудня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги, виходили із неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати орендної плати за договором найму від 01 грудня 2013 року у розмірі 600 грн щомісячно особисто ним, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з нього заборгованості у сумі 11 100 грн та пені у розмірі 7 560 грн, відхиливши при цьому посилання позивача на боргову розписку ОСОБА_4 від 02 жовтня 2014 року щодо наявності боргу у розмірі 2 900 доларів США, оскільки остання не свідчить про виникнення боргового зобов'язання саме внаслідок неналежного виконання умов договорів найму.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно зі свідоцтвом на право особистої власності № 320 від 05 листопада 1996 року ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а. с. 13).

01 квітня 2011 року ОСОБА_3 як наймодавець уклав з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як наймачами договір найму житлового приміщення, а саме: вказаної вище квартири.

У договорі сторони встановили плату за оренду в сумі 1 800 грн на місяць та визначили термін його дії - до 01 квітня 2012 року, який в п. 6.6 продовжили за згодою сторін до 01 грудня 2013 року (а. с. 4-5).

01 грудня 2013 року між ОСОБА_3 як наймодавцем та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як наймачами також укладено договір найму вказаної квартири, за умовами якого сторони визначили, що плата за найм вноситься не пізніше останнього дня місяця. У випадку прострочення оплати наймач зобов'язаний сплатити 2 % пені від суми заборгованості за кожний день (п. п. 3.2.5, 3.2.6 договору).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на невиконання ОСОБА_4 умов указаних вище договорів та просив стягнути з нього заборгованість з орендної плати за період з 01 квітня 2011 року по жовтень 2015 року в сумі 65 453 грн та пеню в розмірі 30 130 грн 95 коп.

За приписами ст. 810 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 3 статті 816 ЦК України передбачено, якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов'язки за договором найму житла є солідарними.

Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України).

Згідно зі ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Переглядаючи рішення місцевого суду, апеляційний суд на вказані вище норми матеріального права уваги не звернув та, погоджуючись із його висновком щодо солідарного обов'язку наймачів зі сплати оренди у розмірі 1 800 грн на місяць, дійшов помилкового висновку, що кожен з них повинен був сплачувати по 600 грн на місяць, не врахувавши при цьому право кредитора вимагати виконання обов'язку в повному обсязі від одного боржника, в даному випадку від ОСОБА_4, у зв'язку із чим належним чином не визначився із розміром щомісячної заборгованості останнього, що призвело до неправильного визначення як загальної заборгованості з орендної плати, так і визначення заборгованості з пені.

Крім того, апеляційний суд належним чином не визначився з періодом, за який виникла заборгованість, оскільки, відмовляючи у її стягненні за період з 01 квітня 2011 року по 01 грудня 2013 року, суд виходив з того, що опікунами відповідача було сплачено приблизно 22 000 грн, що було визнано ОСОБА_3 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а тому дійшов висновку, що сплачена сума є співмірною (узгоджується) з тими коштами, які відповідач мав сплатити за вказаний період проживання.

Разом з тим, в доводах касаційної скарги ОСОБА_3 заперечує визнання ним в апеляційному суді сплаченого боргу у сумі 22 000 грн.

За приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На порушення вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України апеляційний суд на вищевказані норми процесуального права уваги не звернув та не врахував, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження доводів відповідача про сплату заборгованості за спірний період у розмірі 22 000 грн, а позивач її сплату заперечує, у зв'язку з чим висновки суду щодо такої сплати опікунами відповідача є передчасними та не підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, судом апеляційної інстанції належним чином не перевірено належність і допустимість усіх наданих сторонами доказів та не надано їм правової оцінки, зокрема, борговим розпискам відповідача від 20 жовтня 2011 року, від 13 березня 2012 року та від 19 грудня 2013 року, з яких вбачається, що вони складені у зв'язку із заборгованістю ОСОБА_4 саме за оренду квартири (а. с. 7, 8, 9).

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права на вказане вище уваги не звернув та, переглядаючи рішення місцевого суду, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а відтак ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених ст. 338 ЦПК України.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 січня 2016 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк