АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8054/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.07.2015 по 18.01.2016 (день звернення до суду) в розмірі 64 211,04 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 335,19 грн. та три відсотки річних у розмірі 1 062,07 грн. (а.с. 2).

16.02.2016 позивач подав до суду уточнену позовну заяву, я якій просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.07.2015 по 12.02.2016 в розмірі 74 211,12 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 335,19 грн. та три відсотки річних у розмірі 1 062,07 грн. (а.с. 30-32).

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 24.07.2015 його було звільнено з роботи з посади заступника начальника управління правового забезпечення ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» за власним бажанням. В день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, а тому в силу вимог ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.04.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, надав невірну оцінку наявним у справі доказам та не правильно застосував норму ст. 117 КЗпП України, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, суд дійшов неправомірного висновку про неможливість застосування до даних правовідносин ст. 625 ЦК України, яка передбачає сплату боржником на користь кредитора інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином за відомою суду адресою, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористався своїм правом отримати задоволення своїх вимог щодо стягнення нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати, шляхом звернення до комісії по трудовим спорам і рішення комісії пред'явлено позивачем до примусового виконання, в той же час суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. Також суд дійшов висновку, що ст. 625 ЦК України не застосовується до правовідносин, які регулюються трудовим законодавством, а тому підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних відсутні.

З висновком суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» від 24.07.2015 позивача було звільнено з роботи з посади заступника начальника управління правового забезпечення, за власним бажанням (а.с. 4).

Відповідач допустив заборгованість з виплати заробітної плати позивачу, що підтверджується довідкою ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» від 11.06.2015 (а.с. 5).

Позивач з метою захисту своїх трудових прав звертався до комісії по трудовим спорам ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО», рішеннями якої від 21.05.2015 № 10, від 15.06.2015 № 88, від 29.07.2015 № 152 та від 29.07.2015 № 154 з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на користь ОСОБА_3 було стягнено заборгованість з виплати заробітної плати (а.с. 7, 8).

Вказані рішення комісії пред'явлені позивачем до примусового виконання до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві, проте залишаються не виконаними (а.с. 9-11).

Отже, беззаперечно встановлено, що на день звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку.

Згідно довідки ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» № 688 від 30.07.2015 позивачу за останні два місяці роботи, що передували звільненню було нараховано заробітну плату за травень 2015 - 10 000 грн. та за червень 2015 - 10 000 грн., а середньоденна заробітна плата позивача складала 526 грн. 32 коп. (а.с. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у визначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Таким чином, оскільки всі належні при звільненні позивачу суми відповідачем виплачені не були, то відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку.

Відповідачем в порядку ст.ст. 57-60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів відсутності його вини в здійсненні виплати всіх передбачених сум.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Факт звернення позивача до комісії по трудовим спорам і винесення на його користь рішення про стягнення нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати, не може бути підставою для відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки законодавець передбачив настання такої відповідальності роботодавця саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у визначені строки, що й відбулось в даному випадку.

Що стосується наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то останній відповідає матеріалам справи, встановленим фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Так, розмір належного позивачу до виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27.07.2015 по 12.02.2016 становить 74 211 грн. 12 коп. (в межах заявлених позивачем вимог), виходячи з наступного.

Середній заробіток позивача розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються згідно середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться таким чином: заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні ділиться на число відпрацьованих робочих днів, з чого випливає середньоденна заробітна плата; вказана сума середньоденної заробітної плати множиться на відповідну кількість календарних днів.

Заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували звільненню, становила: за травень 2015 року - 10 000,00 грн., за червень 2015 року - 10 000,00 грн., загальний розмір заробітної плати за вказаний період становить 20 000,00 грн. Кількість відпрацьований робочих днів склала 18 днів у травні та 20 днів у червні, загалом 38 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складала 526,32 грн. (20 000,00 : 38) Затримка розрахунку з 27.07.2015 (наступний робочий день після звільнення) по 12.02.2016 (в межах заявлених позивачем вимог) складає 141 день, а відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 74 211,12 грн. (526,32 х 141).

Що стосується відмови суду у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, то він є правомірним, оскільки вказана норма матеріального закону не може бути застосована до трудових правовідносин, що виникли між сторонами. При цьому, слід зазначити, що й позивач в суді апеляційної інстанції фактично погодився з висновком суду в цій частині.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги лише в частині помилкової відмови суду у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення даної вимоги. В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим і підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Також, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, то у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, з відповідача на корись держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» (місцезнаходження: м. Київ, провулок Новопечерський, 19/3, ідентифікаційний код 16467237) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.07.2015 по 12.02.2016 у розмірі 74 211 (сімдесят чотири тисячі двісті одинадцять) грн. 12 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» (місцезнаходження: м. Київ, провулок Новопечерський, 19/3, ідентифікаційний код 16467237) на користь держави судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

В іншій частині Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва