Провадження №22-ц/784/1274/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 488/1828/14-ц Головуючий І інстанції - Селіщева Л.І.
Провадження № 22-ц/784/1274/16 Доповідач - Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря - Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення із житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 20 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого на даний час є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ПП Глазуном ОСОБА_4 було укладено договір про відновлювану кредитну лінію № 24-03/07. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 138,90 кв.м. і яка складається з трьох житлових кімнат, жилою площею 77,60 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири. У зв'язку з виниклою простроченою заборгованістю по кредиту Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 р. позов Банку був задоволений, в рахунок погашення заборгованості СПД - фізичної особи ОСОБА_5 за кредитним договором в розмірі 1 325 130,10 грн., звернуто стягнення на вищезазначений предмет іпотеки (квартиру) за договором іпотеки від 20.03.2007 року, на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» шляхом продажу на прилюдних торгах з початковою вартістю предмета іпотеки 821 131,20 грн. 03 жовтня 2013 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області було змінено рішення Корабельного суду м. Миколаєва від 15 березня 2013 року в частині розміру заборгованості ФОП ОСОБА_5 за кредитним договором з 1325130,10 грн. до 1321911,10 грн., з яких 1200000 грн. заборгованість за кредитом та 121911,10 грн. заборгованість за процентами. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Рішення суду набрало законної чинності та разом із виконавчими листами було передано на виконання до ДВС Корабельного ММУЮ. ОСОБА_1 звернулась до ДВС Корабельного ММУЮ із заявою, в якій було повідомлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані неповнолітні діти, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3. На даний час, заборгованість по кредитному договору, включаючи заборгованість по основному боргу та процентам є простроченою заборгованістю. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 року, яке набрало законної сили 03.10.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором на сьогодні не виконано. ОСОБА_1 була надіслана вимога про добровільне виселення мешканців. Крім того, як вбачається з п. 6.8. іпотечного договору іпотекодавець засвідчив та надав гарантію, що на момент укладання іпотечного договору не існувало подій, що могли б створити загрозу належному виконанню іпотечного договору, про які він не повідомив іпотекодержателя. Також ОСОБА_1 завірила Банк, що права на предмет іпотеки не були передані третім особам та він не знаходиться під обтяженням, що підтверджується п. 6.9. іпотечного договору. Відповідно до п. 8.1.2. іпотечного договору передбачається, що іпотекодавець зобов'язався вживати всі необхідні заходи щодо захисту предмету іпотеки від будь-яких посягань третіх осіб. Однак, реєстрація в іпотечній квартирі малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була проведена всупереч умов укладеного іпотечного договору та їх реєстрація перешкоджає подальшому задоволенню вимог іпотекодержателя. Тому позивач просив суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири № 4, розташованої в буд. №2 по вул. Гагаріна у м. Миколаїв та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму судового збору та інші витрати пов'язані з розглядом справи.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про виселення із житлового приміщення відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 20.03.2007 р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та ФОП ОСОБА_5 був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію № 24-03/07. В забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань, 20.03.2007 р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. за реєстр. № 259, згідно якого відповідачка - ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2005 року. Через неналежне виконання ФОП ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 р. в рахунок погашення кредитної заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за вищевказаною адресою. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 03.10.2013 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 р. було змінено в частині розміру заборгованості ФОП ОСОБА_5 за кредитним договором, а в іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Крім того, судом було встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 передала в іпотеку позивачеві квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Марченко О.М. за реєстраційним № 2240, тобто квартиру, що була придбана нею не за рахунок кредитних коштів. Тому виселення відповідача разом із дітьми має здійснюватись із наданням їм іншого постійного житлового приміщення.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам законодавства, зазначеного в тексті рішення суду, а саме ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Але як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Зазначені правові позиції були висловлені Верховним Судом України в постанові від 24 червня 2015р. у справі № 6-447цс15, від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-875цс15.

Оскільки у справі, що розглядається, спірна квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана ОСОБА_1 не за рахунок отриманого ФОП ОСОБА_5 кредиту в 2007 році, а на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 03 листопада 2005р. за реєстр. № 2240, а також враховуючи відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачці з дітьми одночасно з виселенням, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про виселення відповідачки з дітьми без надання іншого постійного жилого приміщення з квартири АДРЕСА_1

В зв'язку з викладеним не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував положень ч.1 ст. 575, 589, 590 ЦК України та ст. 1, 12, 33 Закону України «Про іпотеку», згідно яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, оскільки таке право судом не заперечувалося. Право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки вже було захищене судом по іншій справі. Проте порядок виселення з квартири, яка є предметом іпотеки, врегульовано іншими спеціальними нормами права, які і були правильно застосовані судом при вирішенні даного спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, застосовуючи ст. 109 ЖК Уураїни, яка встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення, не врахував положення ст. 42 ЖК України, яка передбачає, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, ст.43 ЖК України, якою визначено, що громадянам, які перебувають на обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості, а також ст. ст. 45,46 ЖК України, які містять перелік осіб, яким жилі приміщення надаються в першу чергу і поза чергою, та положення Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, не заслуговують на увагу, так як зазначені норми права регулюють загальні положення взяття на облік на надання жилих приміщень громадянам для постійного проживання, а ч.4 ст. 109 ЖК України в даному випадку є спеціальною нормою права, яка регулює порядок надання громадянам жилих приміщень при виселенні при зверненні стягнення на приміщення, що є предметом іпотеки в кредитних правовідносинах. Тому судом правомірно застосовано саме спеціальну норму права з урахуванням правових висновків, викладених Верховним Судом України в постановах від 24 червня 2015р. у справі № 6-447цс15, від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-875цс15, від 02.09.2015року № 1049цс15.

Не є підставою для скасування рішення суду в зв'язку з викладеним і посилання апелянта на не врахування судом положень ст. 110, 114 ЖК України, так як вони передбачають інші випадки виселення громадян з наданням їм іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація в іпотечній квартирі неповнолітніх І.В. та ОСОБА_3 була проведена всуперіч укладеного іпотечного договору, що їх реєстрація перешкоджає подальшому задоволенню вимог позивача, з урахуванням конкретних обставин по справі не є підставою для скасування рішення суду, так як суд не пов'язував відмову у задоволенні позову з цими обставинами.

Інші доводи апеляційної скарги також не впливають на правильність прийнятого судом рішення, так як фактично містять суб'єктивне тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права і направлені на переоцінку доказів, які судом першої інстанції були належним чином досліджені та оцінені.

Проаналізувавши викладені обставини по справі в їх сукупності та переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає як вимогам закону, так і матеріалам справи.

Керуючись ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2016 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді