Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" та представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про надання споживчого кредиту № 112595000 від 4.12.2007 р. недійсним,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ "УкрСиббанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про надання споживчого кредиту № від 4 грудня 2007 року недійсним, укладеним під приводом обману відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ "УкрСиббанк" вказує, що рішення суду першої інстанції по суті прийнято правильно, однак його мотивувальна частина не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки не відповідає обставинам справи та прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що укладений між сторонами кредитний договір є договором приєднання, оскільки в заяві-анкеті позичальника на отримання кредиту від 3.12 2007 року позивач зазначила умови, на яких вона бажає отримати кредит, а саме: суму кредиту, строк кредитування, валюту кредитних коштів, річну відсоткову ставку, спосіб погашення кредиту. Тобто, укладений кредитний договір містить умови, що визначені законом як істотні, так і умови щодо яких за заявою позивача було досягнуто згоди, що неможливо при укладені договорів приєднання.

Суд першої інстанції, в порушення статті 213 ЦПК України до правовідносин сторін застосував редакцію ЗУ "Про захист прав споживачів" від 22.09.2011 року, яка не підлягала застосуванню, оскільки оспорюваний правочин сторонами укладений 4.12.2007 року у відповідності до положень та вимог актів цивільного законодавства діючих у редакції чинній під час його укладення.

Також, свій висновок про відсутність в договорі про надання споживчого кредиту №0 від 4.12.2007 року, встановлених законодавством обов'язкових умов, необхідних для його укладення, суд обґрунтовував положеннями ст.1 та 2 ЗУ "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами", які не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки вказаний Закон не містить положень щодо істотних умов кредитного договору.

Звертає увагу, що будь-яких доказів, які доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника та, що доводили б заперечування, або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору позичальником до суду не було надано, а висновки судово-економічної експертизи не доводять факт вчинення позичальником кредитного договору під впливом обману з боку банку.

При досліджені та наданні правової оцінки висновку експерта суд не звернув уваги на те, що він базуються на розрахунках зроблених у національній валюті гривні, в той час як валютою зобов'язання є долар США, та не звернув уваги, що розрахунок реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту здійснено станом на день укладення договору, а розрахунки експерта здійснений станом на 27.02.2015 року.

Крім того, суд і судовий експерт не звернули уваги на встановлений порядок здійснення розрахунків банком реальної процентної ставки по кредиту та суми абсолютного значення подорожчання кредиту, які можуть змінюватися щороку зі зміною ціни договору страхування заставного майна як в бік здороження, так і в бік здешевлення.

Просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення, виключивши з неї посилання на те, що оскаржуваний договір є договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України, його зміст не відповідає вимогам закону, а саме суперечить вимогам п.2 ч.4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", п.3,3.4,3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління національного банку України віл 10.05.2007 року №168, п.9 ч.1 ст.6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.2 ЗУ "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечними сертифікатами", під час укладення договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, а відтак між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, у тому числі й щодо ціни договору, тому, оспорюваний кредитний договір є неукладений, а відтак не може бути визнаний недійсним кредитний договір, який не вчинено.

А також, включити в мотивувальну частину посилання на те, що оскаржуваний договір відповідає вимогам Закону, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не виявила додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки у додатках до кредитного договору "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" та "Тарифи банку", які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. А відтак позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 також подав на вказане рішення суду апеляційну скаргу, в якій покликається на його необґрунтованість в зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що на підтвердження виконання банком умов п.10.13 кредитного договору та ознайомлення позичальника перед укладенням оспорюваного кредитного договору з умовами кредитування, представником відповідача долучено до матеріалів справи копію інформаційного листа, який не містить дати його випуску, особистого підпису позичальника, реквізитів, підписів та відомостей, коли і ким складений, а відтак, не може свідчити про те, що саме ці "Інформаційні Умови" розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника та укладаючи кредитний договір.

З дослідженого місцевим судом висновку судового експерта № 1246 від 22.06.2015 року, було встановлено, що реальна процентна ставка за користування кредитом, зазначена в додатку №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 4.12.2007р. на момент його укладання в розмірі 13,74%, є нижчою від реальної процентної ставки встановленої експертним дослідженням 14.46%.

Крім того, судовим експертом встановлено, що документальне оформлення додатку №2 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" до договору про надання споживчого кредиту №0 від 4.12.2007р. суперечить вимогам п. 3.1., 3.2., 3.3. "Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (Постанова НЕУ №168 від 10.05.2007р.) щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору.

При виконанні розрахунку в національній валюті, відповідно до умов постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007р., з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 04.12.2007р. по 27.02.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 27.02.2015р., реальна процентна ставка за договором про надання споживчого кредиту №0 від 4.12.2007р. фактично становить 30,07%, та є вищою від реальної процентної ставки за користування кредитом, передбаченої сторонами на момент укладення кредитного договору в розмірі 13,74%.

Таким чином, під час укладання договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, що свідчить про укладення позичальником спірного кредитного договору під впливом омани з боку банку, з використанням останнім нечесної підприємницької практики.

Вважає, що єдиним встановленим законом наслідком укладеного за таких умов кредитного договору, є визнання його судом недійсним в силу ч.6 ст.19 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Окрім того, судом першої інстанції було грубо порушено норми процесуального права, зокрема: не розглянуто та не вирішено в судовому засіданні заяву представника позивача від 22.02.2016 р., в якій він вказував, що повноваження представника ПАТ "УкрСиббанк" ОСОБА_3 не підтверджені належним чином, а тому подана нею заява про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду від 10.07.2015 року підлягала залишенню без розгляду.

З наведених підстав просить постановити ухвалу про скасування оскаржуваного рішення суду та залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду від 10.07.2015 року, поданої ОСОБА_3 від імені ПАТ "УкрСиббанк".

Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, у тому числі щодо його ціни, то оспорюваний кредитний договір є неукладений, а тому не може бути визнаний недійсним.

Проте такі висновки суперечать обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 4 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 та додаткову угоду до нього №1, зі змісту яких вбачається, що банк надав позивачу кредит на купівлю нерухомості у сумі 38 390 доларів США на строк до 3 вересня 2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4 % річних, а позичальник зобов'язалася повернути банку кредитні кошти та сплатити інші платежі у строки та розмірах, визначених графіком, який є додатком до кредитного договору(а.с.66-82 т.1).

В забезпеченням виконання зобов'язань позичальника за цим договором між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки придбаної за кредитні кошти однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та два договори поруки:з ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Зазначені обставини свідчать про те, що вказаний укладений кредитний договір та додатки до нього містять всі істотні умови договору, у тому числі й відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог пунктів 2.1 та 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та вимог ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" банком перед укладенням оспорюваного кредитного договору в письмовій формі була надана ОСОБА_1 інформація щодо умов кредитування, що підтверджується її підписами в Додатку №2 до кредитного договору "Тарифи банку" (т.1 а.с 29) та Додатку №3 до кредитного договору "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (т.1 а.с 25-28).

Отже, ОСОБА_1 була ознайомлена із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Крім того, відповідно до п.10.13 кредитного договору підписанням даного договору позичальник свідчить, що всі умови даного договору, йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Таким чином, оскільки позивачка погодилася на умови надання кредиту, останні її влаштовували, у тому числі умови надання кредиту в іноземній валюті, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Обґрунтовуючи свій висновок про те, що під час укладання договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, суд першої інстанції посилався на висновки експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1246 від 22.06.2015 року.

Однак, покладаючи в основу свого висновку про введення позивача в оману вказаний висновок судово-економічної експертизи № 1246 від 22.06.2015 року, суд першої інстанції не врахував, що згідно вимог ст. 212 ЦПК України, висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності.

Зокрема, судом не було взято до уваги, що розрахунок реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту банком здійснено станом на день укладення договору 4.12.2007 року, а розрахунки експерта здійснені станом на 27.02.2015 року. Висновок експерта базується на розрахунках, зроблених у національній валюті - гривні, у той час як валютою зобов'язання є іноземна валюта - долар США; курс гривні по відношенню до долара США не є сталим протягом всього часу користування кредитом, що не свідчить про обман позивача як споживача з боку банку.

Таким чином, розрахунки експерта щодо переведення валюти кредиту позивачки з доларів США у національну валюту України гривню є некоректними, оскільки, позивачка, самостійно вибрала як контрагента, так і валюту свого банківського кредитування, а тому повинна була усвідомлювати всі можливі у зв'язку з цим (кредитуванням в іноземній валюті) фінансові ризики.

Крім того, в Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту в примітках під символом *** зазначено, що для розрахунку значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту застосовується сума страхового платежу за другий та наступний роки на рівні платежу за перший рік.

Також графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту містить примітку під символом ** в якій зазначено, що сума страхового платежу за другий та наступні роки в даному графіку може змінюватися у відповідності до вимог договору страхування, який укладається між страховиком і страхувальником кожного наступного року до повного виконання зобов'язань позичальника.

Таким чином, реальна процентна ставка по кредиту, визначена банком у графіку, в день укладення договору, так і сума абсолютного значення подорожчання кредиту не є сталою величиною протягом усього часу користування кредитними коштами та можуть змінюватися щороку зі зміною ціни договору страхування заставного майна, як в бік здороження, так і в бік здешевлення.

За наведеного, висновки проведеної у справі судово-економічної експертизи та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що: підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та позивачку введено в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею спірного правочину; відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов'язково мали б перешкодити позивачці укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями ввів її в оману щодо відсоткової ставки та вартості кредиту і це вплинуло на укладення позивачкою спірного правочину.

Не розуміння позичальником умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Відповідно до преамбули Закон України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" він регулює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Отже, предметом правового регулювання Закону України від 19 червня 2003 року № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 4.12.2007р. між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1, тому суд безпідставно застосовував його до даних правовідносин.

Також, в оскаржуваному рішенні місцевим судом помилково застосовано положення п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції від 22.09.2011 року, щодо необхідності зазначення у договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо) пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, оскільки редакція вказаного закону, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору, вказаних вимог до кредитного договору не містила.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення спірного кредитного договору банком не було надано позичальнику повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту спростовуються матеріалами справи.

Доводи представника позивача про те, що повноваження представника ПАТ "УкрСиббанк" ОСОБА_3, якою було подано заяву про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду від 10.07.2015 року не підтверджені належним чином, оскільки її довіреність підписана ОСОБА_6, який згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців № 21485471, не значиться серед переліку осіб, які обрані (призначені) до органу управління юридичної особи, та уповноважені видавати довіреності третім особам та здійснювати представництво, від імені юридичної особи, не заслуговують на увагу, оскільки довіреність на ім'я ОСОБА_3 видана 20.12.2013 року, а вказаний витяг сформовано станом на 2.12.2015 року.

Будь-які докази того, що ОСОБА_6 20.12.2013 року не мав повноважень підписувати довіреність на ім'я ОСОБА_3 на представництво інтересів ПАТ "УкрСиббанк" в матеріалах відсутні, а тому у суду не було підстав для залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду.

Враховуючи, що судом неповно з'ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, 203,215 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Пулічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про надання споживчого кредиту № 112595000 від 4.12.2007 р. недійсним відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Шимків С.С.