Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/4843/14 головуючий у 1 інстанції Редько О.В.
провадження № 22-ц /778/3303/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Трофимової Д.А.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 березня 2016 року та додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення суми боргу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним позики та договору про відступ права вимоги,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення суми борги.

В обґрунтування позову зазначивши, що 01 листопада 2010 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 у якості займу 100 000 грн.. Вказану суму грошових коштів відповідач повинна була повернути ОСОБА_4 до 01 травня 2011 року.

Вказані обставини підтверджуються розпискою від 01 листопаду 2010 року.

У термін передбачений у розписці сума боргу повернута не була.

22 червня 2012 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір про уступку права вимоги вказаної суми боргу.

Починаючи з 22 червня 2012 року, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернення йому суми боргу у розмірі 100 000 грн., однак відповідач ухиляється від повернення суми боргу та ігнорує його вимоги, що дозволило останньому зробити висновок про неможливість вирішення даного питання в досудовому порядку.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 100 000,00 гривень.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним позики та договору про відступ права вимоги, посилаючись на наступне.

В обґрунтування позову зазначивши, що є всі законні підстави для визнання договору позики, оформленого розпискою від 01.11.2010 року, договору про відступлення права вимоги від 22.06.2012 року, недійсними, оскільки насправді жодних грошових коштів вона в борг у ОСОБА_5 не отримувала.

Як зазначає ОСОБА_3, розписка від 01.11.2010 року була написана нею за порадою ОСОБА_6, який вказав, що з метою уникнення негативних наслідків після розриву співробітництва з ОСОБА_2, щоб він не забрав в токарні станки, які використовувались в господарській діяльності, яку сторони спільно провадили за адресою: м. Мелітополь, вул. Каховське Шосе, 3/3 у м. Мелітополі, необхідно написати дану розписку.

Як підкреслює ОСОБА_3, у подальшому - планувалось, аби ОСОБА_4 подав на відповідачку позов до суду про стягнення боргу за даною розпискою, та у подальшому було накладено арешт на належні їй токарні станки, аби їх не привласнив ОСОБА_2 Оскільки, раніше відповідачка жодним чином не потрапляла в подібні ситуації вона погодилась на ці умови.

ОСОБА_4 приблизно в цей же період часу у червні 2011 року подав на відповідачку позов до Мелітопольського міськрайонного суду про стягнення боргу, який потім залишив без розгляду.

У зв'язку із тим, що жодних грошей ОСОБА_4 не передавав в борг відповідачці, остання вважає, що і договір про відступлення права вимоги від 22.06.2012 року не спрямований на настання реальних правових наслідків для сторін, оскільки первинна розписка є безгрошовою, а тому сам борг - відсутній.

На підставі вищевикладеного позивач за зустрічним позовом просила суд: визнати недійсними договір позики, викладений у формі розписки від 01.11.2010 року, написаної ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та визнати недійсним договір про відступку права вимоги від 22.06.2012 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 березня 2016 року у задоволені задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення суми борги відмовлено в повному обсязі.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним позики та договору про відступ права вимоги відмовлено в повному обсязі.

29 вересня 2016 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області ухвалено додаткове рішення по обєднаній цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення суми борги та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним позики та договору про відступ права вимоги.

Відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні його клопотання про визнання поважними причину пропуску терміну позовної давності та про поновлення вказаного терміну.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволені первісного позову.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про стягнення боргу внаслідок пропущення строку позовної давності, суд обгрунтовно виходив з відсутності підстав для визнання поважності причину пропуску ОСОБА_2 терміну позовної давності.

Згідно вимог ч.1 ст.1049, ст. 610 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що 01 листопада 2010 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 у якості займу 100 000 грн. і остання повинна була повернути вказану грошову суму ОСОБА_4 в строк до 01 травня 2011 року, що підтверджується розпискою від 01 листопаду 2010 року / а.с. 6 /. У термін передбачений у розписці сума боргу повернута не була.

22 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про уступку права вимоги вказаної суми боргу / а.с. 7 /, але борг у визначений розпискою строк позичальником новому кредитору повернуто не було.

Відповідно до ст.ст. 512, 513, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу було підтверджено матеріалами справи, але під час розгляду справи, а саме 30.06.2015 року відповідачем подано заперечення на позовну заяву ОСОБА_2 з зазначенням про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог/ а.с.55 /.

Відповідно до ст. 257 ЦК, ч. 3 ст. 267 України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом першої інстанції при ухваленні основного та додаткового рішення з посиланням на розяснення п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» обгрунтовно не було прийнято до уваги додані до матеріалів справи копії відрядження позивача у період з 26.04.2014 року по 04.05.2014 року/ а.с. 61 / та лікарняних листів про знаходження його на лікуванні з 05.05.2014 року по 28.05.2014 року/ а.с. 62, 63 / та було відмовлено у визнанні поважною причину пропуску позивачем терміну позовної давності з відмовою у поновленні вказаного терміну, який сплив 01.05.2014 року при подачі цього позову до суду лише - 22.05.2014 року / а.с. 2 /.

Згідно до вимог норм ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З копії посвідчення про відрядження ОСОБА_2 у період з 26.04.2014 року по 04.05.2014 року із м. Мелітополя до м. Києва /а.с.61/ слідує, що у вказаний період часу позивач, знаходячись на території держави Україна, не був позбавлений можливості через засоби звязку звернутися до суду з таким позовом.

Крім того, проставлення ОСОБА_2 04.05.2014 року підпису та його печатки як приватного підприємця на посвідченні про відрядження/ а.с. 61 / та на Наказі № 3/1 ПП „ОСОБА_2І. від 05.05.2014 року/ а.с. 244 /, тобто під час його хворобливого стану здоровя, спростовує доводи ОСОБА_2 про неможливість ним через засоби звязку звернутися у цей період часу до суду з таким позовом.

Тому висновок суду про відмову в задоволені позовних вимог позивача за первісним позовом в звязку з пропущенням ним строків позовної давності здійснено з дотриманням вимог норм цивільного законодавства.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення судув частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення суми борги та додаткове рішення суду від 29 вересня 2016 рокупро відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про визнання поважними причину пропуску терміну позовної давності та про поновлення вказаного терміну відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування у цій частині судового рішення не мається.

В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржено і тому апеляційному перегляду не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про невирішення питання про визнання поважними причину пропуску терміну позовної давності та про поновлення вказаного терміну спростовуються висновком суду першої інстанції, зазначеному в основному та додатковому судовому рішенні у цій справі / а.с. 168-169, 228-229 /.

Іншим доводам апеляційної скарги, які висновки суд не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом вимог норм матеріального та процесуального права, дана належна оцінки судом першої інстанції, а тому додаткової аргументації при апеляційному перегляді справи вони не потребують

Неявка апелянта в судове засідання при апеляційному перегляді справи, належним чином повідомленого про це, є його процесуальним правом і на висновку суду не впливає.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 березня 2016 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення суми борги та додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 рокупро відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про визнання поважними причину пропуску терміну позовної давності та про поновлення вказаного терміну залишити без змін.

В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржено.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: