Справа № 362/2137/15-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/1191/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 26.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

26 травня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року у справі позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області та Державного підриємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до ОСОБА_2 селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку і скасування його державної реєстрації, витребування земельної ділянки з незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до судуіз вказаним вище позовом в інтересахдержави в особі ГУ Держземагенства у Київській області та ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України»,який мотивував тим, що в ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства прокуратурою виявлено факт порушення закону при передачі громадянам у власність земельних ділянок.

Посилався, що ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» здійснює користування земельною ділянкою загальною площею 971,21 га, яка відносяться до ріллі і розташована на території ОСОБА_2 селищної ради, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270, виданого 20 травня 2002 року ОСОБА_2 селищною радою Васильківського району Київської області. Рішенням господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року було задоволено позов ОСОБА_2 селищної ради, припинено право постійного користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено вказану ділянку у державного підприємтва на користь селищної ради, визнано недійсним державний акт на право постійного користування землеюсерії ІІ-КВ № 001432-270 в частині користування ділянкою площею 387,19 га та в цій частині скасовано його державну реєстрацію.

В подальшому ОСОБА_2 селищна рада розпорядилася вилученими за рішенням суду землями. Зокрема із вказаної ділянки, рішенням ОСОБА_2 селищної ради від 23 лютого 2010 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства по вул.Павлова в селищі Глеваха Васильківського району Київської області. Відповідач 04 березня 2010 року отримав державний акт на право власності на земельну

ділянку серії ЯИ № 246185, кадастровий номер :03:003:0003.

Разом з цим, рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд у зв'язку із нововиявленими обставинами рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року, дане рішення суду скасоване і ухвалене нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 селищної ради відмовлено в повному обсязі. Рішення господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року залишене без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 23 червня 2011 року.

Вважає, що із скасуванням судового рішення зникла підстава для вилучення 387,19 га земель із користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», а тому спірна ділянка залишається у постійному користуванні державного підприємства і передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує права позивача. Відповідно ОСОБА_2 селищна рада, прийнявши рішення від 23 лютого 2010 року в частині передачі у власність відповідача ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий номер :03:003:0003, діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням положень ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», ч.4 ст.84, ч.5 ст.116, ч.9 ст.149 та ч.2 ст.150 Земельного кодексу України, поскільки ділянка не була вилучена у державного підприємства повноважним органом у встановленому законом порядку.

У звязку з наведеним, просив визнати незаконним і скасувати рішення ОСОБА_2 селищної ради від 23 лютого 2010 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 2 га по вул.Павлова в селищі Глеваха Васильківського району Київської області, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 04 березня 2010 року на імя ОСОБА_3 серія ЯИ № 246185 та скасувати його державну реєстрацію, визнати відсутнім право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0003.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги прокурора задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не дав належної оцінки факту порушення речових прав ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на спірну земельну ділянку, які підтверджуються державним актом, виданим державному підприємству, який не змінений і не визнаний недійсним. Вважає необгрунтованими посилання суду на законність рішення селищної ради з огляду на його прийняття в період чинності рішення господарського суду про вилучення спірної ділянки у державного підприємства, поскільки послідуюче скасування рішення господарського суду означає, що воно не має юридичних наслідків. Крім того, суд не врахував надані прокурором докази, які переконливо доводять накладання виділеної відповідачу ОСОБА_3 земельної ділянки на ділянку, яка перебуває у користуванні державного підприємства згідно державного акту.

В суді апеляційної інстанції прокурор апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Відповідачі ОСОБА_2 селищна рада і ОСОБА_3 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд в тому числі вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270, виданого ОСОБА_2 селищною радою 20 травня 2002 року, у користуванні ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» перебуває земельна ділянка площею 971,21 га з цільовим призначенням для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції, що розташована на території ОСОБА_2 селищної ради Васильківського району Київської області (т.1 а.с.93-97)

Вказана ділянка надана у постійне користування державного підприємства рішенням ОСОБА_2 селищної ради від 6 березня 2001 року.

За позовом ОСОБА_2 селищної ради господарський суд Київської області своїм рішенням від 30-31 грудня 2008 року припинив право постійного користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» на частину земельної ділянки площею 387,19 га, вилучив вказану ділянку у державного підприємтва для суспільних потреб ОСОБА_2 селищної ради, визнав недійсним державний акт на право постійного користування землеюсерії ІІ-КВ № 001432-270 в частині користування ділянкою площею 387,19 га та в цій частині скасував його державну реєстрацію (т.1 а.с.21).

ОСОБА_2 селищна рада в подальшому розпорядилася цими землями. Зокрема із вказаної ділянки, рішенням ОСОБА_2 селищної ради від 23 лютого 2010 року серед інших громадян затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства по вул.Павлова в селищі Глеваха Васильківського району Київської області. На підставі даного рішення відповідачу 04 березня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 246185, кадастровий номер 322455300:03:003:0003 (т.1 а.с.29,51).

Крім того судом встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, залишеним без змін постановами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року та Вищого господарського суду України від 23 червня 2011 року, задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд у зв'язку із нововиявленими обставинами рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року, дане рішення суду скасоване і ухвалене нове, яким в позові ОСОБА_2 селищної ради про припинення права користування земельною ділянкою державного підприємства відмовлено в повному обсязі (т.1 а.с.21-23).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що передача земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_3 відбулася у період чинності рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року, яким було припинено право користування земельною ділянкою державного підприємства, а тому підстави для визнання незаконним рішення ОСОБА_2 селищної ради відсутні.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із недоведеності доводів прокурора, про передачу ділянки у власність ОСОБА_3 за рахунок земель ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України».

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд в тому числі, послався на обрання прокурором невірного способу захисту прав на землю, зокрема вказав про неможливість звернення землекористувача із вимогою про витребування земельної ділянки.

Також, суд керувався ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд дав невірну правову оцінку факту скасування рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року, яким було припинено право користування земельною ділянкою ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України».

Скасування вказаного рішення та ухвалення господарським судом нового рішення про відмову у позові має наслідком незаконність припинення права користування державного підприємства земельною ділянкою площею 387,19 га з моменту набрання цим рішенням законної сили, а не з моменту його скасування, як помилково вважав суд.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України щодо наслідків скасування судового рішення, висловленою у постановах від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 у спорах про витребування майна на підставі ст.388 ЦК України. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна хоча і в період його чинності, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею і власник має право витребувати це майно.

Крім того, така ж позиція щодо наслідків скасування судового рішення висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-495цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс15 у спорах щодо дійсності іпотеки. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого в період його чинності з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Отже, висновки суду про те, що рішення селищної ради є законнним, бо ухвалене на підставі і в період чинності судового рішення, яке згодом скасоване, є безпідставними.

Крім того, відмовляючи у позові з підстав недоведеності доводів прокурора, про передачу ділянки у власність ОСОБА_3 за рахунок земель ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», суд не звернув уваги, що на підтвердження своїх позовних вимог прокурор надав суду лист Управління Держземагенства у Васильківському районі № 5221/01-1 від 11 грудня 2014 року, згідно якого відповідно до постанови Верховного Суду України від 18 серпня 2009 року та припису прокуратури земельна ділянка площею 387,19 га обліковується за ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (т.1 а.с.24). Згідно листа Управління Держземагенства у Васильківському районі № 4722/01-1 від 11 грудня 2014 року надана ОСОБА_3 земельна ділянка з кадастровим номером 322455300:03:003:0003 має перетин із ділянкою № 6 державного підприємства (т.1 а.с.25).

Крім того, згідно наданого прокурором листа Головного управління Держземагенства у Київській області № 10-10-0.3-4058/2-15 від 13 червня 2015 року на запит прокурора від 25 лютого 2015 року земельна ділянка ОСОБА_3 з кадастровим номером 322455300:03:003:0003 входить в межі ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (т.1 а.с.98-99). До вказаного листа Головне управління Держземагенства у Київській області додало належним чином посвідчену карту-схему земельної ділянки державного підприємства, на якій вказано розташування наданої ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером 322455300:03:003:0003, яка повністю розташована в межах ділянки державного підприємства (т.1 а.с.100).

Отже вказані письмові документи, які згідно ст.57 ЦПК України є належними письмовими доказами, доводять факт виділенння у власність ОСОБА_3 ділянки за рахунок земель ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» і відповідачами не спростовані.

Посилання суду на необхідність призначення в цьому випадку судової експертизи безпідставні та суперечать приниципу змагальності сторін, закріпленому у ст.129 Конституції України та ст.10 ЦПК України, який полягає у рівності сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана справа вирішена судом в порядку заочного розгляду, відповідачі були належно повідомлені про час розгляду, проте до суду не зявилися і не скористалися своїми процесуальними правами щодо спростування доводів прокурора, що у свою чергу вказує на відсутність у справі заперечень з боку відповідачів щодо наданих прокурором доказів.

В той же час, враховуючи вказані судом першої інстанції підстави відмови у позові, прокурор на обгрунтування своїх позовних вимог надав до суду апеляційної інстанції копію технічної документації № L ІХ/8-93 по складанню державного акта на право постійного користування землею ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» площею 971,21 га з цільовим призначенням для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції, що розташована на території ОСОБА_2 селищної ради Васильківського району Київської області, графічне зображення (викопіювання) із зазначенням місць взаємного розташування земельної ділянки державного підприємства і земельної ділянки ОСОБА_3, з яких вбачається їх перетин (т.2 а.с.5-65).

В тому числі на підтвердження своїх вимог прокурор надав до суду апеляційної інстанції викопіювання із ортофотоплану із урахуванням технічної документації № L ІХ/8-93 та нанесенням місць взаємного розташування земельних ділянок ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» і земель, виділених селищною радою фізичним особам, в тому числі відповідачу ОСОБА_3, з якого чітко вбачається накладання земельної ділянки ОСОБА_3 плошею 2 га на ділянку № 6 державного підприємства.

Надані додатково прокурором докази, повністю підтверджують надані ним докази до суду першої інстанції щодо накладання земельних ділянок та спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вимог прокурора.

Також, не можна погодитися із висновками суду про неможливість звернення землекористувача із вимогою про витребування земельної ділянки, що на думку суду свідчить про невірний спосіб захисту прав на землю. Такі висновки суперечать вимогам закону, зокрема положенням ст.ст.395, 396 ЦК України, які регулюють питання речових прав на чуже майно і згідно яких положення щодо захисту прав власника поширюються і на особу, яка має речове право на чуже майно, в тому числі право користування майном.

В даному випадку ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» має право користування земельною ділянкою державної власності згідно державного акту, а отже має право на захист свого права користування, в тому числі у спосіб витребування цієї ділянки.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання суду першої інстанції як на підставу відмови у позові на ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Основною метою вказаної норми є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, як зазначав прокурор, відповідач ОСОБА_3 набув права власності на спірну земельну ділянку незаконно, на землі ДП, які перебувала укористуванні ДП і не були вилучені у встановленому порядку. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки та повернення її у власність держави і у користування законного користувача ДП.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 ЗК України, в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 116 ЗК України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності.

Відповідно до положень ст.ст.125, 126 ЗК України (в редакції чинній на час видачі ДП державного акту у 2002 році) право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її користувачем документа, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом.

Відповідно до положень ст.149 ЗК України земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні, можуть вилучатись у землекористувачів лише за їх згодою на підставі рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Згідно ст.84 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної і приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казені підприємства.

Відповідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч.2 ст.150 ЗК України.

Згідно з ч.2 ст.150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Згідно ч.3 ст.5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності НАН України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» вилучення земельних ділянок НАН чи галузевих академій може здійснюватися лише за згодою Президії НАН України.

Судом встановлено, що передана у власність відповідача ОСОБА_3 земельна ділянка, яка відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення і відноситься до особливо цінних земель (землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів), знаходиться в межах земель, переданих у постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», у встановленому законом порядку не вилучалася у державного підприємства, не змінювалося її цільове призначення, а відтак рішення ОСОБА_2 селищної ради від 23 лютого 2010 року про передачу ділянки у власність відповідача та видачу йому державного акту на право власності на земельну ділянку суперечить вимогам закону та порушує права держави і ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», які підлягають до захисту.

Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як зазначено в ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким ппорушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на встановлені обставини справи та приписи закону колегія суддів визнаєнезаконним і скасовує оспорюване рішення ОСОБА_2 селищної ради від 23 лютого 2010 року та визнає недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га, виданий 04 березня 2010 року на імя ОСОБА_3 серії ЯИ № 246185 та скасовує його державну реєстрацію.

Також, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 незаконно володіє спірною земельною ділянкою площею 2 га, колегія суддів відповідно до приписів ст.ст.387 ЦК України та ст.ст.395,396 ЦК України вважає за необхідне витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Державного підриємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» спірну земельну ділянку площею 2 га. Такий спосіб захисту повністю відповідає приписам ст.ст.387, 396 ЦК України, згідно яких положення щодо захисту прав власника поширюються і на особу, яка має речове право на чуже майно, в даному випадку державне підприємствомає речове право у вигляді права користування земельною ділянкою.

Вимоги прокурора щодо визнання відсутнім права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку задоволенню не підлягають з викладених вище підстав.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Позов прокурора задоволити частково. Визнати незаконним і скасувати рішення ОСОБА_2 селищної ради Васильківського району Київської області № 850-34-V від 23 лютого 2010 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 2 га.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га, що розташована по вул.Павлова в селищі Глеваха Васильківського району Київської області кадастровий номер :03:003:0003, виданий 04 березня 2010 року на імя ОСОБА_3 серії ЯИ № 246185 та скасувати його державну реєстрацію.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Державного підриємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку площею 2 га, яка розташована по вул.Павлова в селищі Глеваха Васильківського району Київської області, кадастровий номером :03:003:0003. В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 селищної ради Васильківського району Київської області та ОСОБА_3 з кожного судовий збір в розмірі 401 гривні 94 коп. на користь прокуратури Київської області

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: