У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за касаційною скаргою комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» на рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року комунальне підприємство «Житлово-комунальний центр» (далі - КП «Житлово-комунальний центр») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_1. Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні комунального підприємства, яке виконує функції з утримання будинку та прибудинкової території, надання житлового-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами (власниками) житлових приміщень будинку за надані комунальні послуги. Відповідач у повному обсязі не сплачує за надані житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 14 489,32 грн. 21 серпня 2011 року на підставі судового наказу з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 14 489,32 грн, яка нею сплачена частково, проте ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 10 квітня 2014 року вказаний судовий наказ скасовано.

З огляду на зазначене, КП «Житлово-комунальний центр» просило стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 13 482,52 грн.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 9 грудня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Житлово-комунальний центр» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 13 482,58 грн за період з 30 жовтня 2003 року по 27 липня 2011 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року рішення Славутицького міського суду Київської області від 9 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували договірні відносини з надання житлово-комунальних послуг, за які відповідач своєчасно у повному розмірі не сплачувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, так як судом першої інстанції не залучено до участі у справі всіх споживачів послуг, не враховано сплату за спожиті комунальні послуги протягом січня-червня 2009 року.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами встановлено, що на підставі ордеру № 5372 від 24 квітня 1991 року ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вселились у квартиру АДРЕСА_1.

Балансоутримувачем вказаного будинку є КП «Житлово-комунальний центр» з 2003 року, яке є виконавцем житлово-комунальних послуг.

Рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради № 657 від 11 грудня 2002 року затверджений типовий договір про надання житлово-комунальних послу, проте такий договір з відповідачем укладено не було.

11 грудня 2003 року ОСОБА_4, а 31 липня 2010 року - ОСОБА_6 зняті з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 28 серпня 2008 року зобов'язано ОСОБА_3 укласти з КП «Житлово-комунальний центр» договір про надання житлово-комунальних послуг та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь КП «Житлово-комунальний центр» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 30 жовтня 2003 року по 28 березня 2008 року в сумі 10 471,64 грн.

Судовим наказом від 21 серпня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Житлово-комунальний центр» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 14 489,32 грн. Проте ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 10 лютого 2014 року вказаний судовий наказ скасовано і ухвалою цього суду від 12 листопада 2014 року задоволено заяву боржника про поворот виконання судового наказу.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, до випливають з договору найму житлового приміщення.

Апеляційний суд, встановивши, що позов пред'явлено не до всіх споживачів послуг, дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, не врахувавши особливості відповідальності солідарних боржників.

Підставою для відмови у задоволенні позову апеляційний суд також вказав подвійне стягнення платежів за період з 30 жовтня 2003 року по 28 березня 2008 року і неврахування сплачених відповідачем 1 200 грн за січень-червень 2009 року.

Однак такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить доказам, що надані сторонами.

Так, позивачем на підтвердження позовних вимог наданий розрахунок оплати житлово-комунальних послуг з часу передачі будинку АДРЕСА_1 йому на баланс, що відображає як попередні нарахування, так і внесені відповідачем платежі, в тому числі у лютому-липні 2009 року, з наданням відповідних доказів щодо правової природи внесених відповідачем сум.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти в межах заявлених у суді першої інстанції позовних вимог законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини й усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, на вказане уваги не звернув, не врахував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Вказавши підставою відмови у позові, в тому числі, невстановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд не врахував передбачений цивільним-процесуальним законодавством обов'язок щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції з можливістю як дослідження нових доказів, так і встановлення нових обставин.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук