АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-101/99 Номер провадження 22-ц/786/1519/16Головуючий у 1-й інстанції Чистик І.О. Доповідач ап. інст. Мартєв С. Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - АКОПЯН В.І., ЛОБОВА О.А.,

за участю секретаря - ШЕВЧЕНКО І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2016 року за заявою ОСОБА_2 про зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Куликівської сільської ради, КСП імені БЛАГОЄВА, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання ордерів недійсними, виселення та відшкодування шкоди.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з заявою про зміну способу виконання рішення суду від 10.03.1999 року, в якій просив змінити спосіб виконання вказаного рішення, одним із варіантів зазначивши замість зобов'язання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_2 квартиру по АДРЕСА_1 стягнення з Куликівської сільської ради на його користь відшкодування за неотримане житло в сумі 1398304 грн.

У подальшому заяву доповнив і остаточно просив стягнути з Куликівської сільської ради на його користь відшкодування (компенсацію) за неотримане житло в сумі 1507281 грн. (а.с.52).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зміну способу виконання рішення суду відмовлено.

У апеляційній скарзі порушено питання про скасування ухвали місцевого суду з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Також заявник зазначив, що, у випадку відсутності у відповідача присудженого майна суд може винести наказ (ухвалу) про стягнення його вартості і це не міняє суть судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання задоволенню не підлягає.

Як убачається із справи, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року позов ОСОБА_2 задоволений частково. Ордер, виданий виконкомом Куликівської сільської ради народних депутатів Полтавського району від 18.08.1995 року № 30 на ім'я ОСОБА_3 на жиле приміщення по АДРЕСА_1 визнано недійсним, виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_6. з квартири по АДРЕСА_1, зобов»язано КСП імені Благоєва надати ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_6. інше житлове приміщення житловою площею 53 кв.м, зобов'язано КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_2 квартиру по АДРЕСА_1, в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено (т.1, а.с.358-362).

Ухвалою Полтавського обласного суду від 8 квітня 1999 року у задоволенні касаційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_3. ОСОБА_4. відмовлено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року залишено без змін (т.1, а.с.371-372).

Постановою президії Полтавського обласного суду від 4 лютого 2000 року протест заступника Генерального прокурора України частково задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року та ухвалу судової колегії Полтавського обласного суду від 8 квітня 1999 року змінено в частині надання жилого приміщення сім'ї ОСОБА_3, викладено зазначену частину у в наступній редакції: "Зобовязати КСП ім. Благоєва Полтавського району надати ОСОБА_3, ОСОБА_4. та ОСОБА_6. інше житлове приміщення, яке за розміром відповідає вимогам ст.ст. 47,48 ЖК України, але не менше за те, яке вони займали до вселення в спірну квартиру" (т.1, а.с.384-391).

Виконавчий лист № 2-101 від 10.03.1999 року, виданий Ленінським районним судом м. Полтави про зобов»язання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_2 квартиру по АДРЕСА_1 перебував на виконанні у ВДВС Полтавського РУЮ, а згодом у Октябрському ВДВС Полтавського МУЮ.

Постановою державного виконавця від 24.12.2002 року боржника у виконавчому провадженні замінено із КСП ім. Благоєва на Куликівську сільську раду, на баланс якої передані об`єкти соціального побуту, які перебували на балансі КСП ім. Благоєва, зокрема житловий фонд (т.1, а.с.539).

На теперішній час рішення Ленінського районного суду від 10 березня1999 року не виконано.

Із справи убачається, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду з заявами про зміну способу виконання судового рішення від 10 березня 1999 року (т.1, а.с.557; т.2, а.с.60).

Відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення суду місцевий суд виходив із двох підстав: невчинення державним виконавцем усіх можливих заходів з виконання судового рішення та тієї обставини, що запропонований заявником спосіб виконання судового рішення про стягнення з органу місцевого самоврядування на його користь коштів замість зобов`язання вчинити дії з передачі йому квартири фактично змінить суть судового рішення, а не спосіб його виконання, оскільки вирішення вимог, які не були предметом розгляду суду першої інстанції потребує доведення в порядку позовного провадження.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи і відповідає нормам матеріального і процесуального права.

З огляду на ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так, скасовуючи ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 3 березня 2014 року і ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 квітня 2014 року, якими вимоги заявника задоволені, а зобов'язання КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_2 квартиру по АДРЕСА_1 змінено на стягнення з Куликівської сільської ради на його користь грошового відшкодування за неотримане житло, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 24 вересня 2014 року зазначив, що постановляючи ухвалу про задоволення зяви ОСОБА_2 про зміну способу виконання судового рішення шляхом стягнення грошової компенсації замість зобов'язання надати житло, суд змінив рішення по суті, на що права не мав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1829цс15).

Крім того, відмовляючи у задоволенні заяви місцевий суд виходив із того, що у справі та оглянутих у судовому засіданні матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про належне вичерпне виконання державним виконавцем виконавчих дій відповідно до вимог ч.2 ст. 4, ч.ч 1,2 ст. 5, п.п.1,3 ч.3 ст. 11, ч.1,2 ст. 75 Закону «Про виконавче провадження».

Зокрема, відсутні будь-які відомості і документи про проведення і результати реальної перевірки наявності у боржника майна, яке відповідає вимогам, встановленим у рішенні суду і може бути надане у найм стягувачеві, відсутні запити державного виконавця до відповідних органів про наявність у власності або іншому віданні боржника конкретних житлових приміщень; відсутні відомості про наявність у боржника житлових приміщень, які державний виконавець вправі та був зобов'язаний отримати згідно із порядком доступу державних виконавців до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції україни № 1964/5 від 26 грудня 2012 року.

Таким чином висновок місцевого суду про недоведеність ужиття державним виконавцем вичерпних дій з виконання судового рішення та наявності обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення відповідає матеріалам справи, а звернення заявника з приводу зміни порядку і способу виконання рішення є передчасним.

Доводи апелянта, що не стягнення коштів є невиконанням рішення Європейського суду з прав людини від 5 липня 2012 року у справі «Глоба проти України» не відповідають матеріалам справи.

За наслідками виконання рішення Ленінського районного суду від 10 березня 1999 року заявник мав отримати житло не у власність, а у найм.

За таких обставин відповідно до п. 48 зазначеного рішення Європейського суду з прав людини від 5 липня 2012 року Суд належним чином врахувавши свої висновки у справі зазначає, що найвідповіднішою формою відшкодування буде виконання судового рішення від 10 березня 1999 року, яким було підтверджено право заявника на оренду квартири. Таким чином заявник буде, наскільки це можливо, повернутий у становище, яке мав до порушення ст.6 Конвенції.

Крім того, рішення Європейського суду з прав людини

виконуються у порядку, визначеному спеціальним законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини».

Посилання в апеляційній скарзі на положення постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони регулюють питання виконання рішень, ухвал, постанов, саме господарських судів при вирішенні господарських спорів.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що районний суд правомірно відмовив у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення суду.

Таким чином, ухвала місцевого суду постановлена з додержанням вимог закону, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.211,303, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, ст.ст.314, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

.

Головуючий у справі: С. Ю. МАРТЄВ

Судді: В. І. АКОПЯН

О.А. ЛОБОВ

З оригіналом згідно:

суддя С.Ю. МАРТЄВ