Провадження № 2/161/724/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11 квітня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П

при секретарі Сіньчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа підрозділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького району Управління державного департаменту міграційної служби у Волинській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та скасування реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та скасування реєстрації місця проживання.

Позов мотивує тим, що позивач є власником житлового будинку № 46 по вул. Перемоги в с. Полонка Луцького району Волинської області. Разом із нею в будинку зареєстрована її дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вказує, що її дочка останні пять років постійно зловживає спиртними напоями, веде себе неадекватно, постійно ображає позивача нецензурною лайкою, конфліктує, наносить побої. Також відзначає, що така антигромадська поведінка відповідача по відношенню до неї є триваючою. В той же час вжиті заходи запобігання, попередження та громадського впливу якихось дієвих результатів для виправлення поведінки відповідача не дали.

Просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком № 46 по вул. Перемоги в с. Полонка Луцького району та скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 в даному будинку.

За час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком № 46 по вул. Перемоги в с. Полонка Луцького району та виселити ОСОБА_2 без надання іншого приміщення.

В судове засідання позивач подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду даної справи, своїм правом зявитися до суду не скористалася, причин своєї неявки в судове засідання жодного разу суду не повідомила, свого представника для участі у справі не направила, а також заяви чи клопотання про розгляд справи за її відсутностісуду не надала.

У відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

В силу вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зясувавши обставини даної справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю з нижченаведених підстав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок № 46 по вул. Перемоги в с. Полонка Луцького району Волинської області. Дана обставина підтверджуються наявною в матеріалах даної справи копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 січня 1992 року (а.с. 7).

Відповідно до ст. 317 ЦК України позивачу належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, однак внаслідок протиправних дій відповідача позбавлена можливості здійснювати права власності згідно ст. 319 ЦК з врахуванням наступного.

В матеріалах даної справи наявна копія акту судово-медичного обстеження № 1444 від 09.09.2010 року, проведеного судово-медичним експертом амбулаторії СМЕ (а.с. 12). В описовій частині даного документа в розділі «ОБСТАВИНИ ВИПАДКУ» зазначено: «Обстежувана повідомила, що 27.08.2010 року біля 9 год. ранку дома побила дочка. Кинула на підлогу, вилізла на неї і почала бити кулаками по тілі, тягала за волосся. Звернулася в лікарню 03.09.2010 року.». Водночас в розділі «ЗАКЛЮЧЕННЯ» зазначено: «При огляді у ОСОБА_1 будь-яких ушкоджень не виявлено. Згідно медичної документації, а саме: виписки № 24110 із медичної карти амбулаторного хворого від 08.09.2010 року (а.с. 13) у гр. ОСОБА_1 має місце закритий перелом І-го ребра зліва. Дане тілесне ушкодження виникло від дії тупого твердого предмету (предметів), цілком можливо в час вказаний обстежуваною та в медичній документації. За ступенем тяжкості відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоровя, оскільки для загоєння перелому необхідний час більше 21-ї доби.».

Частиною 5 ст. 9 Житлового кодексу України передбачено, що житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

В силу вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобовязано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, Верховний Суд України у п. 49 свого листа від 01 грудня 1997 року «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» зазначив, що, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. .

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом України відображена у п. 48 свого листа від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)».

В матеріалах даної справи наявні витяг з кримінального провадження № 0000389 відносно ОСОБА_2, правова кваліфікація ст. 125 ч. 1 КК України (а.с. 9), постанова Луцького міськрайонного суду від 18.10.2010 року про обвинувачення ОСОБА_2 за ст. 122 ч. 1 КК України кримінальну справу закрито у звязку із зміною обстановки (а.с. 10-11), висновок за зверненням ОСОБА_1 д/інспектора СДІМ Луцького РВ від 28.03.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 вчинила протиправні дії відносно матері ОСОБА_1, які проявилися в образливому чіплянні, нецензурній лайці. Гр. ОСОБА_2 продовжено профілактичний облік як особі, яка вичнила насильство в сімї (а.с. 14); постанова Луцького міськрайонного суду від 18 червня 2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 1732 КУпАП (а.с. 16); постанова Луцького міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 1732 КУпАП (а.с. 15); з яких вбачається, що до ОСОБА_2 співробітниками органів внутрішніх справ раніше неодноразово повторно застосовувались заходи попередження щодо недопущення антигромадської поведінки у майбутньому.

В силу вимог ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що до відповідача компетентними органами раніше застосовувалися заходи запобігання (попередження) на предмет припинення систематичного порушення правил співжиття з метою надання позивачу можливості проживання з нею в одній квартирі. Однак, зі змісту позовної заяви та інших наявних в матеріалах даної справи доказів вбачається, що такі заходи виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд вважає, що обовязок доказування обставин, на які посилалися позивачі в особі свого представника як на підставу своїх вимог, виконаний належним чином і в повному обсязі належними та допустимими доказами. В той же час відповідачем ані заперечень проти позову, ані належних та допустимих доказів на підтвердження таких заперечень суду у даній справі не надано. За таких умов на момент прийняття рішення у даній справі суд не вбачає жодних правових підстав для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог ані повністю, ані частково.

З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком № 46 по вул. Перемоги в с. Полонка Луцького району та виселити ОСОБА_2 із даного будинку без надання іншого житла.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З огляду на те, що позовні вимоги задовольняються судом повністю, а судовий збір позивачами сплачено, то з відповідача на користь позивачів підлягає стягнення документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487,20 грн.

На підставі ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 51, 57-64, 88, 169, 176, 185, 212-215, 218, 224-233 ЦПК України, керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 116, 157 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: Луцький район, с. Полонка, вул. Перемоги, будинок 46.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового будинку № 46 по вул. Перемоги в с. Полонка Луцького району Волинської області без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача ОСОБА_2, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_3