УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3, треті особи: публічне акціонерне товариство «Кожухівське» Національний банк України, про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Банк «Київська Русь» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що ПАТ «Кожухівське», яке є боржником за кредитним договором не виконує свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів унаслідок чого станом на 25 червня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 51 080 678 грн 45 коп., просив стягнути з відповідача як поручителя вказану суму заборгованості.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «банк «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором в розмірі 51 080 678 грн 45 коп. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що боржник за кредитним договором не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитними коштами, унаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 51 080 678 грн 45 коп., а тому відповідач, який є поручителем позичальника, повинен сплатити зазначену заборгованість.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що банк не надав доказів на підтвердження своїх доводів, не надав належно оформленого розрахунку боргу, встановити правильність нарахування відсотків та інших платежів неможливо, зазначене є підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителя.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 30 липня 2010 року між банком та ПАТ «Кожухівське» було укладено кредитний договір, за умовами якого ПАТ «Банк «Київська Русь» відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 10 млн. грн, строком з 30 липня 2010 року по 29 липня 2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 14,7% річних, на реконструкцію споруд сільськогосподарського призначення, придбання обладнання та основних засобів.

20 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Кожухівське» було укладено договір про внесення змін до кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 липня 2010 року, відповідно до якого банк збільшив ліміт кредитування до 65 млн. 300 тис. грн, змінив кінцевий строк повернення кредиту до 28 липня 2016 року та збільшив проценту ставку за користування кредитом до 21,2% річних.

20 лютого 2015 року на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 30 липня 2010 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, а саме, повернути кредитору кредит в сумі 65 млн 300 тис. грн, сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 21,2% річних та інші платежі за вказаним договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, звертаючись до суду із указаним позовом, банк указував на те, що надав позичальнику кредит. Проте, починаючи з травня 2014 року боржником не виконувалися умови кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, унаслідок чого виникла заборгованість за період з 1 червня 2014 року по 31 березня 2015 року, яка становить 3 480 763 грн 57 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначаючи про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження заборгованості, апеляційний суд не врахував того, що розмір платежів у зв'язку з отриманням кредиту та його погашенням визначено договором, а тому позивач мав довести розмір та час отримання коштів за кредитом, а позичальник (поручитель) виконання покладених на нього договором обов'язків щодо дотримання строків повернення, сплати процентів за користування ними.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 57, 60, 137, 212, 213 ЦПК України апеляційний суд з приводу існування вказаних обставин ніяких висновків не зробив, не врахував, що сама по собі відсутність розрахунку, допущені в ньому неточності чи його помилковість не може бути підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Банк «Київська Русь» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана