Справа № 368/1889/14-ц Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/1312/16 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 24.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Антоненко В.І., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Заявлені вимоги мотивував тим, що 01 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_3 був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів у розмірі 8500 доларів США до 01 жовтня 2011 року із щомісячною сплатою відсотків в розмірі 2 %; із спливом терміну повернення позики відповідач в разі неспромоги повернути всю суми позики впродовж десяти днів зобов'язався за власні кошти оформити договір іпотеки на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1. В порушення умов договору відповідач з 01 жовтня 2010 року до 12 вересня 2012 року проценти за користування грошовими коштами не сплачував та відмовився оформити договір іпотеки, обіцяючи, що скоро поверне всю суму боргу з урахуванням відсотків. В подальшому ОСОБА_3 сплатив 12 вересня 2012 року 2500 грн., тобто відсотки за жовтень 2010 року та частково за листопад 2010 року. Остаточно уточнивши позовні вимоги в листопаді 2015 року, просив стягнути солідарно із відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 203868,90 грн., проценти за користування позикою у розмірі 487933,10 грн., пеню у розмірі 309269,11 грн., а також покласти на відповідачів судові витрати.

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що ОСОБА_2 фактично не передавав, а ОСОБА_3 не отримував у позику вищевказані кошти, предмет договору позики залишався у володінні і користуванні ОСОБА_2, а отже договір позики не є укладеним. Договір підписано ним під впливом омани та застосуванням психологічного тиску, ОСОБА_2 неодноразово погрожував забрати його бізнес та майно, якщо він не підпише вказаний договір позики та розписку до нього, а також неодноразово влаштовував йому зустрічі з начебто впливовими людьми у суспільстві. В зв'язку з цим ОСОБА_3 підписав договір позики та розписку, але значено пізніше, ніж зазначено. Уточнивши позовні вимоги у вересні 2015 року, просив визнати договір позики від 01 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним, покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 203868,90 грн. на повернення суми позики та 243691,29 грн. процентів від суми позики по договору позики від 01 жовтня 2010 року; в решті вимог по первісному позові і у зустрічному позові відмовлено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати 2722,84 грн.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог щодо стягнення пені та постановити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за договором позики в сумі 71283 грн. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що база нарахування пені у вигляді суми позики обумовлена сторонами в договорі, тому суд мав застосувати її та стягнути пеню за рік в межах позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3, не погоджуючись із рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 і задовольнити зустрічний позов. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що він не отримував кошти, вказані в договорі позики, який підписав під тиском та погрозами та значно пізніше, ніж вказано в договорі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_2 подав заперечення, в якому зазначив, що самим відповідачем вказано про підписання договору від 01 жовтня 2010 року та власноручно складено розписку від 01 жовтня 2011 року з проханням продовження строку договору, що саме і підтверджено висновком фізико-хімічної експертизи. Експертизою також доведено, що рукописний текст розписки, підпис в ній та договорі позики виконано в звичайному стані та звичайній обстановці, а самою експертизою давності виконаного тексту та підписів ОСОБА_3 відповідає датам, зазначеним в договорі позики від 01 жовтня 2010 року та розписці від 01 жовтня 2011 року; доказів психологічного тиску на ОСОБА_3 не надано. Суд також вірно зазначив, що рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків на підтвердження тих обставин, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_3,, а власну апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 01 жовтня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати позичальникам грошові кошти в розмірі 8500 доларів США, а останні зобов'язуються прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві до 01 жовтня 2011 року, а також сплатити проценти за весь термін надання грошових коштів у строк та розмірах, що обумовлені умовами цього договору; щомісячний розмір відсотків за цим договором складає 2 % від розміру позики. Сплата процентів здійснюється щомісячно готівковими коштами позичальників не пізніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти повинні бути нараховані. Позикодавець зобов'язаний надати позику в день підписання цього договору. Позичальникам позика надається готівковими коштами після підписання сторонами цього договору без складання акту приймання-передачі. По настанні дати, вказаної в п. 3.2 цього договору, позичальники зобов'язуються протягом 3 днів повернути повністю суму позики. Позика повертається грошовими коштами, про що складається акт приймання-передачі.

Згідно п. 5 договору, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством. При порушенні позичальниками строку повернення позики, вказаного в п. 4.3 цього договору, вони повинні сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. При цьому пеня на проценти не нараховується.

Договір містить розписку ОСОБА_3 про отримання 8500 доларів США.

01 жовтня 2011 року ОСОБА_3 склав розписку про те, що він просить продовжити договір позики на термін один рік, відсотки, які є заборгованістю по даному договору, зобов'язався сплатити протягом двох місяців до 01 грудня 2011 року.

Висновком експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів від 07 липня 2015 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 на договорі позики, датованому 01 жовтня 2010 року, про отримання ОСОБА_3 позики - грошових коштів в сумі 8500 доларів США від ОСОБА_2 строком до 01 жовтня 2011 року, виконано раніше січня 2014 року; підпис від імені ОСОБА_2 виконано не більше 4 років з моменту дослідження, тобто не раніше червня 2011 року, отже давність виконання вказаного підпису не відповідає вказаній в договорі позики даті; рукописний текст та підпис в розписці, датованій 01 жовтня 2011 року, від імені ОСОБА_3 виконано не більше 4 років з моменту дослідження, тобто не раніше червня 2011 року; надані на дослідження документи мають ознаки штучного зістарення - сторонній вплив абразивних матеріалів, шляхом тертя, що пошкоджує шар матеріалів письма, отже встановити більш точні періоди виконання підписів та записів не виявляється можливим.

Висновком експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи почерку та підпису від імені ОСОБА_3 від 29 травня 2015 року встановлено, що підписи від імені «Позичальника» ОСОБА_3, що містяться в договорі позики від 01 жовтня 2010 року після слів «Грошові кошти в сумі… отримав ОСОБА_3» та в графі «Місцезнаходження та реквізити Сторін», виконані самим ОСОБА_3; підпис від імені ОСОБА_3, що міститься під текстом розписки від 01 жовтня 2011 року, виконаний самим ОСОБА_3; рукописний текст «ОСОБА_3 АДРЕСА_1, що міститься в графі «Місцезнаходження та реквізити Сторін» під словом «Позичальники» в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, виконаний самим ОСОБА_3; рукописний текст розписки від 01 жовтня 2011 року, складений від імені ОСОБА_3, виконаний самим ОСОБА_3, рукописний текст «ОСОБА_3 АДРЕСА_1 під словом «Позичальники» в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, та рукописний текст розписки від 01 жовтня 2011 року, складений від імені ОСОБА_3, а також підписи від імені ОСОБА_3 в досліджуваних документах виконані в звичайному стані та звичній обстановці.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не довів підписання договору під психологічним тиском, оскільки висновком почеркознавчої експертизи підтверджується, що рукописний текст та підпис виконані відповідачем в звичайному стані та звичайній обстановці, без дії на виконавця будь-яких збиваючих факторів.

Інших доказів вчинення правочину під впливом насильства ОСОБА_6 не подавалося, а будь-яких доказів укладення договору позики під впливом обману не подавалося взагалі.

Доводами апеляційної скарги висновки суду в цій частині не спростовані.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на невідповідність дати підписання договору даті його укладення 01 жовтня 2010 року, а саме не раніше червня 2011 року, як не спростовують, так і не підтверджують безгрошовість договору .

Крім того, колегія суддів враховує, що договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей, а не з моменту підписання, тому дані обставини не впливають на його чинність і не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив законне та справедливе рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним та оскільки відповідачем не доведено повернення грошових коштів позивачу, дійшов висновку про необхідність їх стягнення на користь позивача. При цьому суд також вірно визначився, проти чого ніким із сторін не висловлено заперечення в апеляційній скарзі, що договір позики укладено не в інтересах сім'ї, а на користь ОСОБА_3 одноособово, а тому лише із нього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість.

Частково задовольняючи позов, суд стягнув із відповідача на користь позивача 203868,90 грн. суми позики, що еквівалентно 8500 доларів США на момент остаточного уточнення позовних вимог - 23 листопада 2015 року, а також 243691,29 грн. відсотків за користування позикою.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Дійсно, сума заборгованості із врахуванням наведеного офіційного курсу долара США станом на 23 листопада 2015 року становитиме 8500 х 23,984576 = 203868,90 грн.

Відсотки за користування позикою становитимуть 170 х 59 х 23,984576 + 170 : 30 х 23,984576 х 23 = 243691,29 грн., де 170 - 2 % щомісячних відсотків від суми позову, 59 - кількість місяців, за які підлягають стягненню відсотки, 30 - кількість днів в листопаді місяці, 23 - кількість прострочених днів в листопаді, оскільки згідно остаточно уточнених позовних вимог позивач просив стягнути заборгованість по 23 листопада 2015 року.

Відтак, рішення суду в частині стягнення боргу за договором позики та відсотків є законним та обґрунтованим та доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовано.

Однак із висновками суду в частині відмови стягнення пені не можна погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відмовляючи ОСОБА_2 в стягненні пені, суд першої інстанції зазначав, що позивачем не доведено, що договором передбачено сплату пені, оскільки ч. 3 ст. 549 ЦК України вказано поняття пені, база нарахування якої (сума несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання) відрізняється від бази нарахування, зазначеної в договорі (сума позики).

При цьому судом не взято до уваги договірний характер розміру пені, який встановлюється за згодою сторін, а отже ОСОБА_2 та ОСОБА_7, укладаючи договір позики, вправі були визначити власний спосіб обчислення пені.

Таким чином, оскільки сторони правочину передбачили стягнення пені за невиконання грошового зобов'язання, вимоги позивача ОСОБА_2 в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими.

Визначаючи розмір пені, що підлягає до стягнення на користь ОСОБА_2, колегія суддів погоджується із наданим розрахунком пені, який не спростований відповідачем ОСОБА_3, однак зважаючи на принцип диспозитивності та бажання позивача ОСОБА_2 отримати пеню за невиконання грошового зобов'язання в розмірі, що зазначений ним в апеляційній скарзі, стягує із відповідача на користь позивача пеню в розмірі 71283 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення пені ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, яким із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача стягується 71283 грн. пені за договором позики.

В іншій частині рішення суду є законним і справедливим та доводами апеляційних скарг не спростовується.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4019,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року скасувати в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі 71283 (сімдесят одна тисяча двісті вісімдесят три) грн.

В іншій частині рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4019,40 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Антоненко В.І.

Фінагєєв В.О.