У х в а л а

28 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 3 березня 2015 року позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») задовольнив частково; стягнув у солідарному порядку із ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року в розмірі 58 тис. 565 грн 7 коп.; стягнув з кожного із відповідачів на користь позивача по 292 грн 80 коп. судового збору.

Апеляційний суд м. Києва 11 лютого 2016 року змінив рішення суду першої інстанції, зменшивши суму пені, що підлягає стягненню, з 35 тис. 953 грн 10 коп. до 11 тис. 306 грн; зменшив загальний розмір заборгованості за кредитним договором з 58 тис. 565 грн 7 коп. до 33 тис. 917 грн 97 коп.; зменшив розмір судового збору з 292 грн 80 коп. до 170 грн. з кожного відповідача.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року залишила без змін.

13 жовтня 2016 року ОСОБА_4, за дорученням якого діє ОСОБА_6, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначеної норми матеріального права.

На обґрунтування підстави перегляду вказаного судового рішення суду касаційної інстанції, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня і 18 листопада 2015 року та 13 січня і 15 червня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 11 і 11 листопада 2015 року та 17 лютого, 18 і 18 травня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу 13 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо зменшення розміру пені з 35 тис. 953 грн 10 коп. до 11 тис. 306 грн, оскільки вона значно перевищує розмір збитків.

Разом з тим в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 9 грудня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що суд не врахував, що спір виник з підстави наявності у позивачки переважного права на виділ їй та її синові в натурі конкретно визначеного спадкового майна за правилами частини другої статі 1279 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); крім того, суд касаційної інстанції указав на порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення цього спору;

- в ухвалах від 18 листопада 2015 та 13 січня й 15 червня 2016 року касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до судів апеляційної інстанції, указав на порушення норм процесуального права щодо встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цих спорів; крім того, суди не звернули уваги на обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення сторін, та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спорів.

Отже, правові висновки суду касаційної інстанції, викладені в наведених ухвалах суду касаційної інстанції та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, що позбавляє Верховний Суд України можливості установити неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Натомість у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України, на які посилається заявник, містяться такі висновки:

- у двох постановах від 11 листопада 2015 року у спорах про стягнення компенсації за порушення виключних майнових авторських прав зазначено, що з урахуванням положень статтей 8 та 25 Закону України «Про авторське право і суміжні права» кожний суб'єкт авторського права в разі його порушення, зокрема й на один твір, має право на компенсацію в розмірі не менше 10 мінімальних заробітних плат;

- у постанові від 17 лютого 2016 року зазначено, що за частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Таким чином, внаслідок пропуску кредитором строку пред'явлення вимоги, порука припиняється, як вид забезпечення виконання зобов'язань (частина перша статті 546 ЦК України), який не є договором, але виникає на підставі договору (статті 547, 548 цього Кодексу);

- у двох постановах від 18 травня 2016 року зауважено, що відповідальність за шкоду може наставати лише за наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вини. За відсутності хоча б одного із цих чинників цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди, слід установити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох чинників складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Таким чином, висновки, викладені в ухвалі суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, та висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 і 11 листопада 2015 року, 17 лютого, 18 і 18 травня 2016 року, на які заявник посилається на підтвердження підстав перегляду вказаної ухвали суду, стосуються правовідносин з відмінними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог. Тому вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко