У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 3 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2015 року він позичив ОСОБА_4 грошові кошти врозмірі 2 тис. доларів США та 7 500 грн, які останнязобов'язалась повернути до 9:00 год. 20 січня 2015 року, про що видала розписку.

Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак грошові кошти не повернуто.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 2 тис. доларів США та 7 500 грн з урахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 12 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 50 025 грн 80 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 3 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не виконала свої зобов'язання за договорами позики від 17 січня 2015 року, тому стягнув суму боргу з урахуванням офіційного курсу долара США станом на день ухвалення судового рішення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам, які належним чином оцінені, та вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що саме по собі зобов'язання відповідача щодопередачі грошових коштів, про що складено розписку, не тягне за собою обов'язку їх повернення саме за договором позики, якщо сторони не уклали договір позики в установленому законом порядку.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом установлено, що 17 січня 2015 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 2 тис. доларів США та 7 500 грн, які остання зобов'язалась повернути до 9:00 год. 20 січня 2015 року, про що видала розписку, у рахунок забезпечення передачі коштів залишила у позивача ноутбук, принтер, планшет та особистий паспорт. У разі неповернення грошових коштів зобов'язалась будинок, який належить її матері, переоформити на ОСОБА_3 На підтвердження даних зобов'язань склала розписку від 17 січня 2015 року (а. с. 4).

Постановою Рокитнянського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 24 березня 2015 року закрито кримінальне провадження в зв'язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 3 листопада 2015 року скасувати, рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 12 серпня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик