25 травня 2016 року м. Токмак
Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Гончарова В.М., при секретарі судового засідання Галигіній Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Токмацького районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,-
Представник позивача звернувся до суду з позовом, яким просить:
Позов обґрунтовує наступним.
Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відповідно до п. 1.3. Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 року.
Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п.6.1 Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок відповідача.
З метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 18.04.2012 року була укладена Додаткова угода №014/17-07/3146-40/2, з укладанням даної Додаткової угоди, сторони погодили врегулювати виконання позичальником грошових зобов'язань, у зв'язку з чим Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку №1, 2, які є невід'ємною частиною Додаткової.
З укладенням Кредитного договору та Додаткової угоди у відповідача виник обов'язок повернути кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та розмірах чітко встановлених новою редакцією Графіка погашення, у разі прострочення якого Кредитор має право дострокового стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню.
21 серпня 2008 року між Кредитором та ОСОБА_3 (іпотекодовець), укладено Договір іпотеки №014/17-07/3146-40, згідно якого виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності.
На підставі п.7.2 договору іпотеки, позивач, як іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у т.ч. суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання.
Пунктом 7.1 зазначено, що у разі порушення основного зобов'язання, умов кредитного договору або умов договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) надсилає іпотекодавцю (відповідачу) письмову вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Таким чином, з укладенням кредитного договору, договору іпотеки, кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на заставлене за іпотечним договором майно, а також стягнути з позичальника суму основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та пеню.
При подачі позову позивачем дотримана процедура, передбачена п.10 ст.11 Законом України «Про захист прав споживачів», ст.35 Закону України «Про іпотеку» та. відповідно до кредитного договору, договору іпотеки відповідачам направлені вимоги про виконання порушеного зобов'язання, яка ними не була виконана.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання повторно не з'явились, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомили. Надали заперечення проти позову наступного змісту. Відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача за наступних обставин:
- відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п.1.1, п.1.1.5.1 кредитного договору: «Кредитодавець надає Позичальнику Кредит а Позичальник/Відповідачі отримує його відповідно до умов кредитування за програмою кредитування. Кредитні кошти надані позивачем відповідачу 1 одним платежем (одноразова операція), а саме 22.08.2008 року. З позовної заяви та наданих документів не можливо встановити факт надання ним кредитних коштів у відповідності до умов кредитного договору. Меморіальний ордер, на який позивач посилається у позовній заяві не є додатком до самої позовної заяви, та не наданий з боку позивача як належний доказ по справі. Таким чином з боку позивача не надані жодні докази виникнення кредитних правовідносин та виконання ним, як кредитором сої зобов'язань, на яких базується позовна заява у відповідності до умов кредитного договору. Враховуючи даний факт, відповідач вважає, позивні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами (не обґрунтовані доказами).
- згідно зі ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути отриману грошову суму і сплатити відсотки. Згідно ст.2 Закону «Про банки і банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті або їх еквівалент; в статтях 47 і 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначені операції банків з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Документи про право на здійснення валютних операцій та отримання позивачем відповідних ліцензій та дозволів у матеріалах справи відсутні. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Документи про право на здійснення валютних операцій та отримання позивачем відповідних ліцензій та дозволів у матеріалах справи відсутні. Тобто судом дане питання не розглянуте, а позивачем данні обставини та обґрунтування законності правовідносин за позовною заявою не наведені та не обґрунтовані права позивача на стягнення зобов'язання у іноземній валюті.
- відповідно до позовної заяви та наданої додаткової угоди до кредитного договору встановлено про визначення графіку погашення кредитної заборгованості у відповідності до додатків №1 та додатків №2, але зазначені документи не залучені до матеріалів справи. Враховуючи той факт, що у відповідача відсутні зазначені документи встановити умови повернення та встановлення фактичного не виконання відповідачем будь-яких умов кредитного договору є неможливим.
- відповідно до приписів ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Зазначені норми ЦК України при розрахунку заборгованості за кредитним договором не були враховані. Таким чином розрахунок заборгованості наданий з боку позивача стосовно застосування пені до 04.08.2014 року є таким, що суперечить нормам ст.258 ЦК України і не підлягає задоволенню.
- відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором можливо встановити здійснення 20.03.2009 року, 18.04.2012 року реструктуризації кредитної заборгованості, як основного зобов'язання. Але, з боку позивача не надано жодного документа у відповідності до якого можна встановити умови реструктуризації та яким чином були змінені умови основного зобов'язання. Проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором, як основного зобов'язання суттєво впливає на обсяг заборгованості та її складання в залежності від умов самої реструктуризації. Враховуючи обставину відсутності та не надання з боку позивача документів у відповідності до яких можна встановити умови проведених реструктуризацій та перевірки розрахунку заборгованості за кредитним договором. Таким чином позовні вимоги позивача не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами належним чином.
- у відповідності до статті 8 кредитного договору, позивач має право на вимагання дострокового виконання умов кредитного договору шляхом дострокового погашення кредиту у повному обсязі разом із сплатою відсотків шляхом направлення вимоги, а відповідачі зобов'язаний виконати зазначену вимогу Позивача у 30-ти денний термін. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор/позивач відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК, якщо договором позики передбачено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому згідно із ст.1048 ЦК України. Про цей свій намір витребувати всю суму позики або всіх речей, які надавалися в позику, позикодавець має право повідомити позичальника, надіславши останньому відповідну вимогу. З боку позивача не надано документів стосовно направлення на адресу відповідача вимоги про дострокове погашення кредиту і у матеріалах справи відсутні документи з цього приводу. Тобто вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, строк виконання яких не настав, є неправомірними та таким що суперечить умовам кредитного договору.
- з боку позивача не було надано жодних документів, що підтверджують повноваження осіб, що підписували розрахункові документи та інші документі надані до суду по справі. Відсутність зазначених документів ставить під сумнів про дійсність повноважень осіб на здійснення відповідних дій та підписання, засвідчення документів наданих до суду. Таким чином, надані з боку позивача документи не є належними доказами та не можуть братися до уваги при розгляді справи.
- Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», було встановлено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Таким чином, позовні вимоги стосовно звернення на предмет іпотеки є такими, що суперечать Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і не підлягають задоволенню.
Відповідач ОСОБА_3М в судове засідання повторно не з'явилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомила, заперечення проти позову не надала.
Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується п.1.3 Статуту Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», зареєстрованого 06.06.2012 року.
Позивач має банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що підтверджується копією банківської ліцензії №10 від 11.10.2006 року, копією дозволу №10-4 від 11.10.2006 року.
Відповідач 1 зобов'язався щомісячно повертати кредитні кошти шляхом внесення ануїтетних платежів згідно графіку погашення кредиту та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 20.08.2018 року. Крім того, відповідач 1 зобов'язався щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 14,35% річних.
18.04.2012 року між цими ж сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору №014/17-07/3146-40, відповідно до умов якої відповідачу 1 зменшений розмір щомісячного платежу на період з 22.04.2012 року до 21.04.2013 року (п.1.3 додаткової угоди), а виникла заборгованість по процентам в сумі 492,21 дол. США віднесена до складу суми кредиту, в зв'язку з чим змінений строк погашення заборгованості (п.п.2.2, 2.3 додаткової угоди).
Відповідачем 1 не виконуються умови кредитного договору, а саме з 22.01.2015 року не вносяться щомісячні платежі на погашення кредиту та нарахованих відсотків, передбачені умовами кредитного договору, що підтверджується розрахунком заборгованості та сторонами не оспорюється.
До пені не можливо застосувати спеціальну позовну давність, адже відповідач 1 не заявив про її застосування, крім того, позовна давність була перервана, в зв'язку з тим, що відповідач 1 визнав свій борг, сплативши черговий платіж 24.12.2014 року.
21 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 (далі - відповідачем 2) укладений іпотечний договір №014/17-07/3146-40, згідно якого виконання зобов'язань відповідача 1 за кредитним договором №014/17-07/3146-40 від 20.08.2008 року забезпечене нерухомим майном, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується іпотечним договором, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2016 №59535132.
На підставі п.7.2 договору іпотеки, позивач, як іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у т.ч. суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання.
Пунктом 7.1 зазначено, що у разі порушення основного зобов'язання, умов кредитного договору або умов договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) надсилає іпотекодавцю (відповідачу) письмову вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Таким чином, з укладенням кредитного договору, договору іпотеки, кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на заставлене за іпотечним договором майно, а також стягнути з позичальника суму основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та пеню.
За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами договору.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що коли договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому.
Відповідно до ст.611, 615 ЦК України, у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором.
Згідно з п.п.5.5, 6.5 кредитного договору, позивач має право вимоги від відповідача достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів у випадку невиконання умов кредитного договору, тобто зазначений пункт договору містить норму про відповідальність відповідача у вигляді дострокового повернення кредиту, в тому числі й при порушені зобов'язань по щомісячній сплаті кредиту та відсотків.
Згідно ст.ст.1050, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти в розмірі та на умовах встановлених договором.
Відповідно ч.1 ст.549 ЦК України, відповідач повинний сплатити на користь позивача пеню, передбачену умовами договору, за порушення зобов'язань по сплаті кредиту.
Стягнення заборгованості в іноземній валюті відповідає нормам ст.ст.192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», адже позивач має дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що підтверджується копією дозволу №10-4 від 11.10.2006 року.
Відповідно до ст.58 ЦПК України, суд не визнає належним доказом висновок судово-економічної експертизи №415/24 від 12.05.2016 року, адже експертом не надані відповіді на питання, поставлені йому ухвалою суду від 18.12.2015 року, а тому він не містить інформації щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Положенням ст.12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
В силу ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частиною першою статті 590 ЦК України та частиною четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Частиною 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено , що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
Виходячи з вимог закону та наведених обставин, суд дійшла висновку про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачу 2 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною визначеною незалежним експертом в ході проведення виконавчих дій та задовольнити за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги позивача.
Твердження відповідача 1 та його представника в запереченні проти позову про суперечність позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закону), суд не бере до уваги з оглядом на наступне.
07.07.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України від 2 жовтня 1992 року «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту.
Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх для всіх судів України.
Також безпідставними є твердження відповідача 1 та його представника в запереченні проти позову щодо відсутності в справі доказів, на які позивач посилався для обґрунтування своїх вимог, адже всі докази наявні в справі, в тому числі і довіреність представника позивача.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача 1 на користь позивача необхідно стягнути понесенні останнім та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3051,16 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213-215, 226 ЦПК України, суд,-
Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,- задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3051,16 грн.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд в десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: