УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О. Маляренка А.В.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 25 червня 2011 року вона та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, за час якого вони придбали спільне майно - квартиру АДРЕСА_1.

Просила визнати за нею право власності на Ѕ частини зазначеної квартири.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право особистої власності на 205/1000 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що за час шлюбу з відповідачем ними придбана спірна квартира, проте спільних коштів на її придбання у них не було, а тому він прийняв рішення про продаж належної йому кімнати АДРЕСА_2. Крім того, під гарантії продажу квартири позивач змушений був взяти у борг суму у розмірі 25 000 грн. Здійснивши продаж кімнати 21 січня 2014 року, він, отриманими коштами у розмірі 183 845 грн частково погасив боргові зобов'язання. Враховуючи, що для придбання спірної квартири надавалися особисті кошти позивача у розмірі 183 845 грн, вважав, що йому на праві особистої власності належить частка пропорційна внеску - 20,53 % від загальної вартості майна (895 440 грн), або 205/1000 частини квартири, яка є об'єктом спільної сумісної власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що у період з 25 червня 2011 року по 17 лютого 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі.

24 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ПереусБанк МКБ» та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу був укладений за згодою дружини покупця - ОСОБА_6, про що зазначено у п. 8 цього договору (а. с. 39−42, т. 1). Зі змісту нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 вбачається, що остання надала згоду на купівлю квартири за грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя (а. с. 225, т. 1).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2696цс15.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що квартира АДРЕСА_1 як така, що придбана сторонами за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки у праві власності чоловіка і дружини є рівними, доводи ОСОБА_5 про придбання квартири за рахунок його особистих коштів належними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Спірна квартира придбана подружжям 24 грудня 2013 року, з договору купівлі-продажу кімнати № 6 у квартирі спільного заселення № 28 по вул. Новоукраїнській, 2/6 у м. Києві вбачається, що вона відчужена 21 січня 2014 року, тобто майже через місяць після придбання спірної квартири ( а. с. 100, т. 1).

Самі по собі копії розписок про отримання ОСОБА_5 у борг грошових коштів 05 грудня 2013 року у ОСОБА_7 у розмірі 2 000 доларів США (а. с. 109, т. 1), 15 грудня 2013 року у ОСОБА_8 - 3 000 доларів США (а. с. 110, т. 1), 19 грудня 2013 року у ОСОБА_9 - 20 000 доларів США (а. с. 111), а також продаж у січні 2014 року належної ОСОБА_5 кімнати АДРЕСА_2 без доведення того факту, що ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири, не дають підстав вважати, що частка ОСОБА_5 у спільному майні має бути збільшена на вартість реалізованої кімнати.

Належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірної квартири за кошти, які були набуті відповідачем до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало ОСОБА_5 особисто, останнім у передбаченому ст. ст. 10, 60 ЦПК України порядку суду не надано.

Суди обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_4 та відмовили у позові ОСОБА_5 Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Маляренко А.В.