Справа № 365/899/15-ц Головуючий у І інстанції Денисенко Н. О.
Провадження № 22-ц/780/2210/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 25.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А.,Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозд. Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановила:

у жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Згурівського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 01 грудня 2014 року ОСОБА_2 взяв в нього в борг 9130 доларів США, що еквівалентно на момент предявлення позову 197363,21 грн., які зобовязався повернути до 30 вересня 2015 року.

Крім того, 01.01.2015р. та 01.03.2015р. відповідач позичив у нього ще відповідно 3693 грн. та 11677 грн., які зобовязався повернути до 30.04.2015р. Однак відповідач до цього часу боргу не повернув, на його неодноразові звернення відповідач не відповідає.

Позивач просив стягнути з відповідача основний борг за договором позики 212 733грн. 21 коп., стягнути з відповідача судовий збір, кошти на оплату послуг адвоката. Крім того позивач просив накласти арешт на майно або грошові суми, що належать відповідачу і знаходяться за місцем його проживання та реєстрації.

В грудні 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог, посилаючись на зростання офіційного курсу долара США станом на 18.12.2015р., який становить 23,4876 грн. за один долар США, тому просив стягнути із відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 229811,78 грн., з яких, за договором позики від 01.12.2014р., - 9130 доларів США, що станом на 18.12.2015р.еквівалентно 214441,78 грн., 3693 грн. за договором позики від 01.01.2015р. та 11677 грн. за договором позики від 01.03.201р. та сплачені судові витрати у розмірі 2298,11 грн.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість таке, що було ухвалено з неповним зясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

Просив рішення Згурівського районного суду Київської області від 04.02.2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що задовольняючи позов суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що сторони 01.12.2014р., 01.01.2015р. та 01.03.2015р. уклали договори позики та позивач на їх підставі набув право вимоги повернення заборгованості за цими договорами у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань по погашенню боргу з позики.

Досліджуючи відповідача боргові розписки суд першої інстанції повинен був виявити обставину щодо не укладання сторонами договорів позики та справжню правову природу наданих апелянтом боргових записок і залежно від установлених результатів фактичне волевиявлення сторін, яке не було спрямовано на укладання договорів позики.

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов, послався, що належним та достатнім доказом отримання ним позики, є три боргові розписки. При цьому, суд не взяв до уваги, що сторони договори позики не уклали, а три боргові розписки, є письмовою гарантією апелянта його майнової відповідальності за отриманий у склад магазин, під реалізацію, товар.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договорів позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що01 грудня 2014 року, 01 січня 2015 року та 01 березня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали в простій письмовій формі договори позики, що підтверджується розписками відповідача, які посвідчують передання йому позивачем визначеної грошової суми.

Згідно з розписками ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 гроші відповідно у розмірі 9130 доларів США (23,4876 грн. = 1 долар, що еквівалентно 214441,78 грн.), 3693 грн. та 11677 грн. із зобовязанням їх повернення відповідно до 30 вересня 2015 року та 30 квітня 2015 року, про що були складені письмові розписки, складено графік погашення боргу відповідно до розписки від 01 грудня 2014р. (а.с.65-68 розписки та графік). Розписки відповідача, про отримання грошових коштів від позивача, складені у простій письмовій формі як договори позики і відповідають вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України.

Розписки не повернуті відповідачу та знаходяться у позивача, що свідчить про невиконання відповідачем взятих ним на себе зобовязань. Таким чином, зібрані у справі докази та фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, які виплавають із договору позики.

Відповідач у встановлений строк не виконав взяті на себе зобовязання по цих договорах і не повернув сум позик в строки, зазначені у договорах, тобто прострочив виконання грошових зобовязань та не надав суду доказів, які б свідчили, що він повернув борг позивачу.

Надані апелянтом ОСОБА_2 копії розписки та накладних, оформлених на його імя, не підтверджують пояснення відповідача, що вони та боргові розписки були формою звітності між сторонами.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно доч.2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Така правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13,відповідно до якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апелянтом не подано доказів того, що він не позичав кошти у позивача, а також доказів повернення коштів позивачу відповідно до укладених між сторонами угод.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Згурівського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді