Справа № 570/1132/16-ц
Номер провадження 2/570/604/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

покликаючись на неможливість належним чином оформити свої спадкові права позивач у поданій до суду 18 лютого 2016 року позовній заяві просить визнати за нею право власності на домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони просять справу слухати у їх відсутність, позивач позов підтримує повністю, представник відповідача-сільський голова Олійник М.М. не заперечує проти його задоволення. Крім того, суд вважає, що позов про визнання права власності є речово - правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який має підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно. У даному випадку, коли факти оспорювання чи невизнання права власності на майно з боку інших осіб відсутні, але відсутність документа, що засвідчує право власності на майно, заважає власнику володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, відповідач у позові про визнання права власності може бути взагалі відсутній. Зважаючи, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність сторін та у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані докази по справі, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Як встановлено судом, позивач є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які одружилися 27 грудня 1953 року.

Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Новостав Рівненського району Рівненської області. Його дружина проживала до часу його смерті разом з ним по АДРЕСА_1. Спадкова справа після його смерті до його майна не заводилася, що підтверджується відповіддю Рівненської районної державної нотаріальної контори.

Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів №7831 від 02 листопада 2015 року, виданого КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації Рівненської обласної ради», право власності на домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 загальною площею 38,5 кв.м., житловою 24,8 кв.м. не зареєстровано.

Такі ж обставини підтверджуються технічним паспортом на майно, де вказаний 1960 рік побудови.

Відповідно до архівної довідки № 417 від 22 січня 2016 року вказане будинковолодіння рахується за померлою ОСОБА_2 згідно записів погосподарської книги № 2/2 с.Новостав особовий рахунок 483.

17 червня 2008 року ОСОБА_2 заповіла все своє майно своїй доньці -позивачу по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області ОСОБА_2 померла, що підтверджується відповідним документом.

27 жовтня 2015 року позивач звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

02 листопада 2015 року згідно довідки Рівненського ОБТІ №7831 вказане майно оцінено в 44 303 грн.

09 лютого 2016 року винесена постанова державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житло, так як відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджує належність вказаного спадкового майна спадкодавцю.

Ст.41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, що втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов»язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, зокрема і на підставі записів у погосподарських книгах.

Раніше питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року, яка передбачала порядок застосування вказаного Указу.

Вказані документи визначали умови та правові наслідки будівництва. Підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13, яка згідно зі ст.3607 ЦПК є обов'язковою для судів.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. Аналогічні твердження містилися і у КпШС України, який діяв на час виникнення вказаних правовідносин.

За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки подружжя є рівними. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на день смерті ОСОБА_5 вказане майно належало подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, їх частки визнаються рівними.

У відповідності до ст.525, 526 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на той час, після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Дружина померлого фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки продовжувала проживати у вказаному житлі та у передбачений ст.549 ЦК України шестимісячний строк не відмовилася від неї. Їх донька-позивач по справі не вступала в управління спадковим майном та не подавала заяв про прийняття спадщини після смерті батька.

Отже, на момент своєї смерті ОСОБА_2 була одноосібним власником вказаного майна.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що спадщина, яка відкрилася після смерті спадкодавця, його спадкоємцем по заповіту, яка подала відповідну заяву, прийнята відповідно до ст.1269 ЦК України.

Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У суду не виникло сумніву, що ОСОБА_2 на час її смерті правомірно одноосібно належало домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Її право на нього ніким не оспорюється, але в зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нього спадкоємиці позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на це майно в нотаріальній конторі. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері, то вона має успадковувати все майно, що належало спадкодавцю на день його смерті.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване її звернення до суду, тому позов підлягає до задоволення.

Позивач не просить про відшкодування судових витрат, тому це питання не є предметом судового розгляду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу

З огляду на викладене, на підставі ст.ст.525, 526, 529, 548, 549 ЦК України 1963 року, ст.ст.328, 1223, 1233, 1268-1270 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 213-215 ЦПК суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою с.Новостав Рівненського району Рівненської області, паспорт серія НОМЕР_2, виданий 02 квітня 2001 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_1) як спадкоємицею за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 право власності на домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.