Справа №477/2118/15-ц 12.05.2016 12.05.2016 12.05.2016
Справа 477/2118/15-ц
Провадження № 22ц-/784/1090/16 Головуючий у 1-й інстанції Козаченко Р.В.
Категорія 20 Суддя - доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
У Х В А Л А

Іменем України

12 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Галущенка О.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю:

третьої особи ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення

Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_2, приватний нотаріус Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області Краснова Світлана Миколаївна, про визнання договору купівлі - продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу садиби, а саме земельної ділянки з розташованому на ній будинку з належними до будинку господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що домовилася з онукою ОСОБА_5 про укладення договору довічного утримання, за яким ОСОБА_5 зобов'язалася надавати їй послуги по догляду, забезпеченню, лікуванню та утриманню, а взамін вона передасть їй свій будинок та земельну ділянку. 15 травня 2008 року вони уклали нотаріально посвідчений договір, як вважала, довічного утримання, за яким не отримувала гроші та продовжувала проживати в будинку, який є єдиним її житлом.

В 2015 році, бажаючи розірвати договір через неналежне виконання відповідачкою своїх обов'язків вона з'ясувала, що між ними був укладений договір купівлі-продажу, а не довічного утримання.

Одночасно позивачка в суді пояснювала, що за життя бажала передати своє майно особисто онуці, щоб на нього ніхто не претендував. Однак за договором вийшло навпаки. Так на частину майна претендує колишній чоловік ОСОБА_5, з яким та розірвала шлюб.

Вказуючи на те, що договір укладено внаслідок її помилки щодо істотних обставин угоди, позивачка просила позов задовольнити.

Відповідачка до судового засідання не з'явилася. ЇЇ представник подала заяву про визнання позову відповідачкою. Проте ухвалою суду від 8 грудня 2015 року було відмовлено в прийнятті визнання відповідачкою позову.

Третя особа ОСОБА_2 просив про застосування позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року, з виправленою в ньому опискою ухвалою того ж суду, в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про задоволення її позову. На думку апелянта, висновки суду суперечать доказам у справі та вимогам матеріального права. За її твердженням суд безпідставно не взяв до уваги надані нею докази помилки при вчиненні угоди та проігнорував правові висновки Верховного Суду України.

Третя особа, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області від 4 березня 1999 року, та на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого Пересадівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області від 2 квітня 2008 року, була власником садиби по АДРЕСА_1, а саме власником земельної ділянки площею 0,25 га разом з розташованим на ній житловим будинком із належними до нього господарськими та побутовими спорудами.

ОСОБА_4 проживає в будинку з 1977 року. З нею проживала її онука ОСОБА_5 Після одруження останньої 27 жовтня 2003 року із ОСОБА_2, він також проживав у спірному будинку. Рішенням суду від 26 лютого 2015 року вказаний шлюб розірвано. ОСОБА_2 перед розірванням шлюбу виселився з будинку, ОСОБА_5 хоча не зареєстрована в будинку, але проживає в ньому з малолітньою дитиною.

Під час шлюбу з ОСОБА_2 , а саме 15 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу садиби за 87206 грн. В договорі зазначено, що продавець отримав гроші за продаж будинку та йому дозволено довічне проживання у відчужуваному будинку (п.п.4,12).

Тривалий час спору між сторонами щодо змісту угоди не існувало. Спір виник після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 та пред'явленням в 2015 році ОСОБА_2 позову про поділ майна, в тому числі вказаної садиби.

Встановивши, що сторони досягли всіх істотних умов договору купівлю-продаж садиби (будинку та земельної ділянки), який укладено у письмовій формі та посвідчений нотаріально, а позивачка не надала достовірних та допустимих доказів про те, що помилилася відносно фактичних обставин правочину, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Обставинам справи та вимогам матеріального права суд дав належну оцінку та правовий аналіз. Доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Так, самі правові позиції Верховного Суду України, на які посилається позивачка, не є підставою для задоволення позову, та можуть бути застосовані виходячи з конкретних обставин справи.

Позивачка не надала будь - яких переконливих доказів того, що помилялася відносно наслідків продажу своєї речі.

В договорі купівлі - продажу було зазначено, що вона отримала гроші за продаж будинку, але має право проживати в ньому. Письмових доказів на спростування положень договору про отримання нею грошей позивачка не надала. Не надано нею і доказів щодо існування договору довічного утримання, які визначені главою 57 ЦК України.

Як зазначено в ч. 1 ст. 229 ЦК України особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачка не довела що вказана помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін угоди не є підставою для визнання правочину недійсним.

З доказів у справі виходить, що позивачка, як і відповідачка не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення позивачки на укладення було вільним, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторони створити для себе юридичні наслідки. Позивачка мала намір передати право власності на будинок відповідачки, самостійно підписала договір, та вирішувала питання користування майном після його відчуження.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка не довела наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

За вказаних обставин висновки суду відповідають правовим висновкам Верховного Суду України № 6-2953 цс 15 від 13 квітня 2016 року.

Враховуюче викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України,колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.Я.Мурлигіна

Судді: О.І. Галущенко

Л.М. Царюк