Справа № 212/8806/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2016 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Колочко О.В.,
секретарі судового засідання Деменко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового засідання технічними звукозаписувальними засобами, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
16 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 (далі Відповідач), який у подальшому уточнив, та в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду.
Позивач в судове засідання не зявився, в наданій суду письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити позов. Не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи відповідача повідомлено належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено те, що 21.09.2012 о 14 год. 38 хв. в м. Кривому Розі по вул. Кремлівській, відбулась дорожньо-транспортна пригода.
17.10.2012 постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень (а.с. 11).
Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2012 року справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито через відсутність у його діях складу правопорушення (а.с. 13).
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 21 лютого 2013 року, встановлено, що ОСОБА_3 керував автомобілем роботодавця фізичної особи підприємця ОСОБА_2 в робочий час при виконанні своїх обовязків працівника водія маршрутного транспортного засобу (а.с. 18).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «ОСОБА_4 Феліція», реєстраційний знак НОМЕР_3, належить ОСОБА_5 (а.с. 12, 87, 101), а також підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ, яка міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення № 0413/11109/2012, які було оглянуто судом в судовому засіданні.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Згідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 21 вересня 2012 року керував транспортним засобом автомобілем «ОСОБА_4 Феліція» на підставі документів, визначених п. 2.1 Правил дорожнього руху, мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, судом вважає, що позивач має право вимагати відшкодування шкоди, завданої автомобілю «ОСОБА_4 Феліція».

Під час вчинення ДТП ОСОБА_3 здійснював керування автомобілем «Мерседес Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_4, під час виконання своїх трудових обов'язків, як працівник ПП ОСОБА_2, в силу своїх трудових обовязків, цивільно-правову відповідальність за шкоду, яка була заподіяна позивачу з вини третьої особи, з підстав передбачених статтями 1172, 1187 ЦК України, несе виключно ОСОБА_2, який є власником джерела підвищеної небезпеки та працівником якої є третя особа, яка під час виконання своїх безпосередніх трудових обовязків водія і завдала шкоду позивачу.

Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 07/16 від 25 січня 2016 року, складеного судовим експертом авто товарознавцем ОСОБА_6, сума матеріальної шкоди, заподіяної з технічної точки зору володільцю автомобіля «ОСОБА_4 Феліція 1.3» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, складає 9777 грн. 27 коп. (а.с. 76-107).

Аналіз наведених обставин та вимог закону, дозволяє суду зробити висновок про те, що відповідач відповідно до чинного законодавства зобов'язаний відшкодувати позивачу майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 9777,27 грн.

Таким чином, в цій частині позов підлягає задоволенню.

Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач ОСОБА_1 посилався на те, що неправомірними діями третьої особи було пошкоджено його майно, у звязку з чим він зазнав душевних страждань, автомобіль необхідний позивачу для додаткового заробітку, який він втратив через пошкодження транспортного засобу, що відобразилося на психічному стані сімї позивача, а також зазначав, що відповідач відмовлялвся від мирного врегулювання спору і не бажав у добровільному порядку відшкодувати нанесені позивачу збитки, і вважає таку поведінку відповідача протиправною, і у відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути 15000 грн.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що позивач не в повній мірі обґрунтував зазначену оцінку моральної шкоди саме в розмірі 15000 грн., так як не надав суду відповідних доказів щодо характеру та обсягу страждань, яких зазнав, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) саме на суму позову в цій частині, не підтвердив свої доводи щодо додаткового заробітку за допомогою автомобілю, тому враховуючи факт належності позивачу майна та його пошкодження, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і з ОСОБА_2 підлягає стягненню 500 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди у звязку із пошкодженням майна.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на юридичні послуги в розмірі 1000 грн. та витрати на оплату судового збору суд виходить з наступного.

Як вбачається з квитанцій, позивачем сплачений судовий збір в сумі 487,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру, та 487,20 грн. за позовну вимогу немайнового характеру (а.с. 1,2).

Крім того, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. при подачі заяви про забезпечення доказів, яка була повернута йому ухвалою суду від 20.11.2015 (а.с. 34, 74).

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження його витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. Згідно з п.2 ч. 3 цієї ж статті до витрат, повязаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, доданих до позовної заяви, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп. за оплату судового збору за позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та 16,24 грн. за оплату судового збору за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. В частині стягнення з відповідача витрат, повязаних з витратами на правову допомогу та на оплату судового збору, сплаченого за подачу заяви про забезпечення доказів, відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1172 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 61, 79, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_6, у відшкодування матеріальної шкоди 9777 (девять тисяч сімсот сімдесят сім) грн. 27 коп., у відшкодування моральної шкоди 500 (пятсот) грн., витрати на оплату судового збору в сумі 503 (пятсот три) грн. 44 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. В. Колочко