Єдиний унікальний номер 233/8640/13-ц Номер провадження 22-ц/775/620/2016
Категорія 34 Головуючий у 1 інстанції Міросєді А.І.
Доповідач Новосьолова Г.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Кішкіної І.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія», третя особа публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення шкоди заподіяної дорожньо транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2016 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія», третя особа публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення шкоди заподіяної дорожньо транспортної пригоди задоволені частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 36 896,90 гривень, у відшкодування моральної шкоди 1 844 гривень, у відшкодування вартості проведення авто товарознавчого дослідження 275 гривень, у відшкодування витрат по сплаті судового збору 387,40 гривень, а всього 39 403, 30 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнового збитку у розмірі 6 318,06 гривень: втрата товарної вартості автомобіля 5 318,06 гривень, франшиза 1 000 гривень; у відшкодування моральної шкоди 3156 гривень; у відшкодування вартості проведення автотоварознавчого дослідження 275 гривень; у відшкодування витрат по сплаті судового збору 63,18 гривень.

12 лютого 2016 року та 14 березня 2016 року ухвалами Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області виправлені описки у резолютивної частині рішенні суду та зазначено:

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 36 896,90 гривень, у відшкодування вартості проведення автотоварознавчого дослідження 275 гривень, у відшкодування витрат по сплаті судового збору 368,96 гривень, а всього 37 540,86 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі 6 318,06 гривень: втрата товарної вартості автомобіля 5 318,06 гривень, франшиза 1 000 гривень; у відшкодування моральної шкоди 4 000 гривень; у відшкодування вартості проведення автотоварознавчого дослідження 275 гривень; у відшкодування витрат по сплаті судового збору 63,18 гривень, а всього 10 656,24 гривень (а.с.219,236 Т.1).

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що не згоден з рішенням частково та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, мотивуючи неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає наступне:

- на час виникнення дорожньо - транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність була застрахована, а тому вважає, що всі майнові збитки повинна сплатити страхова компанія, а саме відшкодування втрати товарної вартості автомобіля у сумі 5 318,06 гривень;

- що стосується стягнення моральної шкоди ні позивачем, ні його представником не було надано достатніх доказів на підтвердження розміру моральної шкоди;

- умовами договору обовязково страхування цивільно правової відповідальності передбачено франшизу у розмірі 1 000 гривень, але відповідно до ст..9 Закону України «Про страхування» та частини 2 статті 530 ЦК України зобовязання до сплати ним франшизи та право витребування може виникнути у ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», але таких вимог не було, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача.

У судовому засідання апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 та його представник просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду в оскаржуваної частині відповідачем ОСОБА_1 залишити без змін.

Представники відповідача приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія» та третьої особи публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» у судове засідання апеляційної інстанції не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать телефонограми у матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм за №№2362, 2363 (а.с.18 Т.2).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника, відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині стягнення втрати товарної вартості, франшизи та моральної шкоди, тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

В інший частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено:

17 серпня 2013 року приблизно о 16 год.40 хвилин ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «ЗІЛ- ММЗ 4502 СПГ», номерний знак НОМЕР_1, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням транспортним засобом та виїхав за межі проїзної частини і скоїв зіткнення з транспортним засобом «ВАЗ 21104», номерний знак НОМЕР_2, власником якого є позивач ОСОБА_2 В момент зіткнення автомобіль позивача стояв на подвірї будинку № 120 по вул. Леніна м. Костянтинівка Донецької області. Внаслідок зіткнення автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

29 листопада 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в подальшому уточнив позовні вимоги, пояснив, що ПАТ «Українська охоронно страхова компанія» відшкодувала шкоду у розмірі 21 393,77 гривень, а тому він просив стягнути з:

- ПАТ «Українська охоронно страхова компанія» на його користь невідшкодовану суму страхового відшкодування у сумі 36 896,90 гривень;

- з ОСОБА_1 на його користь майнову шкоду у сумі 6 318,06 гривень з них: втрата товарної вартості автомобілю у сумі 5 318,06 гривень, франшизу у сумі 1 000 гривень;

- солідарно з відповідачів моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень та витрати за проведення авто товарознавчого дослідження у сумі 550 гривень та судові витрати (а.с.3-5, 106-107 Т.1).

17 вересня 2013 року постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, ОСОБА_1, було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розмірі 425 гривень (а.с.6 Т.1).

Відповідно до висновку №127/2013 експертного автотоварознавчої дослідження від 10 вересня 2013 року про оцінку розміру збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу:

- вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 21104», номерний знак НОМЕР_2, складає 64 608,73 грн. з них втрата товарної вартості складає 5318,06 гривень;

- ринкова вартість транспортного засобу «ВАЗ 21104», номерний знак НОМЕР_2, складає на час спричинення пошкодження складає 65 840,15 гривень (а.с.7-29 Т.1).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «ВАЗ 21104», номерний знак НОМЕР_2, автомобіль належить ОСОБА_2, 18 березня 2011 року розстрочка ПАТ «Укрсоцбанк»(а.с.32 Т.1).

16 серпня 2013 року був укладений договір обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АС/6719661) між ОСОБА_3 (власник транспортного засобу «ЗІЛ- ММЗ 4502 СПГ», номерний знак НОМЕР_1) та ПАТ «Українська охоронно страхова компанія». Страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну майну складає 50 000 гривень, розмір франшизи складає 1 000 гривень (а.с.33 Т.1).

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з вимог ст.ст. 23, 1166, 1187 ЦК України, Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про страхування» та обґрунтовано дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми втрати товарної вартості, суми франшизи та моральної шкоди.

Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються, зокрема, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон).

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Пунктом 32.7 ст. 32 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Системний аналіз п. 32.7 ст. 32 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст. 22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, п. п. 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку, даний висновок узгоджується з Правовою позицією постанови Судової палати у цивільних справи Верховного Суду України від 04 червня 2014 року №6-49цс14.

Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то згідно зі ст. ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України його може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду.

За таких обставин суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи та дослідивши подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача розміру втрати товарної вартості транспортного засобу внаслідок ДТП.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Згідно з пунктом 9.1 статті 9 Закону України "Про страхування" страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з частинами четвертою і вісімнадцятою статті 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством, а франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

За положеннями пункту 12.1 статті 12 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

З матеріалів справи вбачається, що полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/6719661 встановлена франшиза в розмірі 1000,00 гривень (а.с.33 Т.1).

Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону вбачається, що відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи (ст. 12), та не відшкодовується шкода, пов'язана із втратою товарної вартості транспортного засобу (ст. 31), та що саме ці втрати підлягають відшкодуванню за рахунок особи, з вини якої заподіяна шкода.

Потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 3 частини 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що моральна шкода йому заподіяна внаслідок пошкодження транспортного засобу, власником якого він є.

Відповідно до частини 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки вина відповідача ОСОБА_1 в ДТП, а відповідно і в пошкодженні майна позивача доведена, висновок суду першої інстанції про відшкодування позивачу моральної шкоди, є правильним.

Внаслідок винних дій відповідача ОСОБА_1 було пошкоджено майно позивача, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто завдавало йому моральних страждань. Оскільки зазначена моральна шкода страховиком не відшкодовується, таке відшкодування здійснюється за рахунок відповідача ОСОБА_1, який є винним в ДТП.

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 4 000 гривень на користь ОСОБА_2 повністю відповідає вимогам ст.1167 ЦК України, а також роз'ясненням, даним в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Судова колегія вважає, суд першої інстанції правильно, враховуючи принцип розумності, дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині. При цьому до уваги приймається те, що ОСОБА_2 зазнав душевних страждань, сильний стрес, нервових переживань, вимушено змінився ритм його життя, що вимагало додаткових зусиль, негативно вплинуло на його життєві. В зв'язку із пошкодженням автомобіля позивач не міг використовувати його за призначенням, вимушений був додавати додаткових зусиль для організації свого життя, що завдавало йому моральних страждань.

Враховуючи, що позивач зазнав моральних страждань в зв'язку із пошкодженням його майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача та визначив на користь позивача 4 000 гривень

Рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не встановлено.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: