Справа № 443/2262/14 Головуючий у 1 інстанції: Салій В.В.
Провадження № 22-ц/783/1290/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 (в даний час ОСОБА_2) ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання банківського грошового вкладу (депозиту) обєктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, -

в с т а н о в и л а:

15 грудня 2014 року ОСОБА_6 звернулася в суд з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя грошові кошти розміщені на рахунках № 3652 в сумі 1248 дол. США та № 6118 в сумі 11000 грн. у відділені «Ходорів» Західного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк», визнати за нею право власності на ? частину цих грошових коштів та поділити ці вклади і зобовязати вищезазначене відділення видати їй дані кошти. Свої вимоги мотивує тим, що з 15 листопада 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4. Від шлюбу 07 квітня 2014 року народилася дочка ОСОБА_7, яка проживає з нею. З її згоди відповідач 16 грудня 2013 року у відділенні «Ходорів» Західного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» відкрив грошовий рахунок (депозит) № 3652, на який було зараховано вклад в сумі 1248 дол. США на строк до 16.12.2014 року. Станом на 19.09.2014 року на рахунку знаходилось 1 436,86 дол. США, однак 19.09.2014 року відповідач без її згоди розірвав договір депозиту, суму коштів 1436,86 дол. США зняв з рахунку та витратив на свої потреби. Враховуючи, що вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, то сума 1436,86 дол. США підлягає поділу, вона має право на ? частину вкладу. Просить стягнути в її користь, належну їй частку у грошовій одиниці України гривні, а саме суму 16514,00 грн., а також понесені нею судові витрати по справі

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 (в даний час ОСОБА_2) ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання банківського грошового вкладу (депозиту) обєктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 Вважає дане рішення незаконним, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, виходячи з того, що в Україні діє режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у звязку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. У відповідності до розяснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про поділ спільного майна подружжя», грошові вклади, незалежно від їх виду та від того на чиє імя з подружжя вони були внесені, відповідно до ст. 61 СК України є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, грошові кошти, які знаходилися на вищевказаному депозитному рахунку є спільним майном подружжя, та мають бути поділені в рівних частках. За таких обставин, встановивши, що внесення відповідачем грошових коштів на рахунки банку відбулось в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечувалось відповідачем, суд дійшов невірного висновку про відсутність підстав для визнання цих коштів обєктом права спільної сумісної власності, та з порушенням норм матеріального права відмовив у задоволенні позовних вимог, мотивуючи це тим, що відповідно до ст. 177 ЦК України гроші є обєктами цивільних прав, однак на час розгляду справи спірні кошти вже не перебувають на рахунках банківської установи. Як вбачається з матеріалів справи, після того, як відповідач пішов проживати окремо від своєї сімї, він розірвав депозитний договір та отримав готівкою суму в розмірі 1 436,86 дол. США. Таким чином відсутність коштів на рахунку банку не позбавляє права позивачки на належну їй частку майна. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення суду не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спільні кошти подружжя (1436,86 доларів США) не перебувають на вкладних рахунках у банківських установах, оскільки були зняті відповідачем та використані на власний розсуд, а тому і підстав для визнання батьківських грошових вкладів (депозитів) обєктом права спільної сумісної власності та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цих коштів немає.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 15 листопада 2013 року, шлюбного договору не укладали. Від шлюбу 07 квітня 2014 року народилася дочка ОСОБА_7, яка проживає з позивачкою.

Під час шлюбу відповідач ОСОБА_4 16 грудня 2013 року у відділенні «Ходорів» Західного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» відкрив грошовий рахунок (депозит) № 3652, на який було зараховано вклад в сумі 1248 (одна тисяча двісті сорок вісім) доларів США на строк до 16.12.2014 року, що підтверджується заявою № SAMDNWFD 900 (вклад «Стандарт»). На суму вкладу згідно договору нараховувалися відсотки за ставкою 10% річних (а.с. 11).

19 вересня 2014 року ОСОБА_4 з банківського грошового рахунку (депозиту) було знято кошти в сумі 1436,87 доларів США та розірвано договір депозиту (а.с. 66).

18 вересня 2015 року рішенням Жидачівського районного суду Львівської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано (а.с. 143).

З вищевказаного рішення вбачається, що: «Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склались, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, більше одного року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні.».

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Статтею63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, а договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно роз'яснення, що міститься в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Сторони не заперечують, що кошти в сумі 1248,00 доларів США були дарунком подружжю на весілля.

Твердження відповідача, що кошти в сумі 1 436,86 доларів США були зняті з банківського рахунку (депозиту), у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, на погашення коштів, які він взяв в борг для проведення урочистостей під час укладення шлюбу (весілля), а тому використані в інтересах сімї, спростовуються наступним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

З вищевказаних правових норм вбачається, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що такий договір позики укладався, та що у звязку з цим виникли зобовязання в інтересах сім'ї.

Слід зазначити, що і показання свідка ОСОБА_8, яка ствердила, що «перед весіллям племінник підійшов, щоб я позичила кошти. Я позичила 1500 дол.» та що «21.09.2014 року позивач повернув мені кошти» - не є належним доказом, що відповідачем ці кошти брались в борг в інтересах сімї, оскільки інших доказів такого, крім твердження відповідача та свідка ОСОБА_8 немає, крім того свідок є родичкою відповідача і зацікавлена в наслідках розгляду даного спору (а.с. 112-114 (113) журналу судового засідання).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що отримані в дарунок під час весілля спірні кошти не були одразу після весілля повернуті позикодавцю, яким нібито являється ОСОБА_8, а були внесені на банківський грошовий рахунок (депозит) строком на один рік.

Також матеріалах справи відсутній і будь який доказ про обізнаність позивачки щодо вказаного боргу відповідача перед його родичкою, а саме щодо отримання коштів відповідачем в борг в інтересах сімї, та згода позивачки на укладення даного договору позики в інтересах сімї.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що кошти внесені на грошовий рахунок (депозит) були спільним сумісним майном подружжя, оскільки були набуті подружжям під час шлюбу, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення і на користь позивачки з відповідача підлягає до стягнення 16 514,00 грн. - сума в межах заявлених позовних вимог (718,43 х 23,487675 = 16 874,25 грн. - сума розрахована в гривнях згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 18 грудня 2015 року (23,487675грн. за 1 долар США), що є компенсацією 1/2 частини коштів (1436,86 дол. США сума депозиту з нарахованими відсотками), які були зняті відповідачем з банківського грошового рахунку (депозиту) та використані ним на власний розсуд та не в інтересах сім'ї.

Отже висновок суду першої інстанції про поділ майна подружжя в частині депозитного вкладу не відповідає вимогам ст. ст. 63, 65, 71 СК України, оскільки під час вирішення спору районний суд не взяв до уваги, що депозитний вклад, який є спільним сумісним майном подружжя та який використано одним із них проти волі іншого, має враховуватись при поділі майна подружжя.

Позов в іншій частині до задоволення не підлягає, оскільки, як зазначено вище, кошти внесені на грошовий рахунок (депозит), що були спільним сумісним майном подружжя, в сумі 1436,87 доларів США 19 вересня 2014 року ОСОБА_4 з банківського грошового рахунку (депозиту) були зняті та використані останнім для особистих потреб

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 16 514,00 грн. (шістнадцять тисяч пятсот чотирнадцять гривень) 1/2 частину коштів, що є обєктом права спільної сумісної власності та судові витрати в розмірі 511 гривень 56 копійок.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_9