Справа № 214/7389/15-ц
2-п/214/24/16
У Х В А Л А
іменем України
18 травня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С.

за участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду від 24 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментах, суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення по справі, яке винесено 24 грудня 2015 року.

В обґрунтування заяви зазначає наступне. 24 грудня 2015 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу було ухвалено заочне рішення по справі за цивільним позовом громадянки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментах. Зазначає, що приймаючи ухвалу про проведення заочного розгляду справи за його відсутності, суд виходив з того, що він, відповідач, був належно повідомлений про день, час та місце розгляду справи через оголошення у пресі. Відповідно до ст. 74 ЦПК України основним видом судового виклику є повістка. Оскільки судова повістка за місцем постійного проживання не надходила (не вручалась), то не прибув на судове засідання та не повідомив суду про поважність причин неявки. Неповідомлення його у встановленому порядку про розгляд справи позбавило передбаченого цивільним законодавством права надати суду докази, якими заперечує проти позову. Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 являються в більшій мірі безпідставними, необґрунтованими та також такими, що не відповідають вимогам закону, а тому позов визнає лише частково, з наступних підстав. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки, стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття щомісячно. На підставі вказаного вище судового рішення та виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу виконавчого листа, позивачем по справі - ОСОБА_1 було звернуто до виконання виконавчий лист, шляхом подання відповідної заяви до Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, на підставі якої державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. В матеріалах цивільної справи міститься довідка-розрахунок заборгованості з аліментів за період з червня 2008 року по серпень 2015 року, надана державним виконавцем Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області Фаткулліним Р.Р. у відповідності до яких моя заборгованість за аліментами станом на 01.06.2008 року становить 4593, 38 грн., а станом на 01.09.2015 року складає 57970, 63 грн. В поданому до суду позові позивачкою було заявлено вимогу про стягнення з мене на його користь заборгованості по аліментах у розмірі 588447 грн. 09 коп., яка виникла в період з 01.07.2008 року по 21.09.2015 року у зв`язку із не належним виконанням зобов`язань щодо сплати аліментів на утримання неповнолітнього доньки ОСОБА_3 . Звертає увагу суду на необґрунтованість та безпідставність таких вимог позивача, як таких, що не спрямовані на захист його порушених прав та інтересів позивача, вирішення яких знаходяться за межами повноважень суду, а правових підстав для стягнення такої заборгованості за аліментами, якою обґрунтовує позивач, законом не передбачена, що полягає в наступному. Спосіб отримання позивачем аліментів на утримання дитини є одним із тих способів, який визначений законом, поряд з яким існують способи добровільної сплати аліментів одним із батьків на підставі укладеного договору або ж відрахування аліментів із заробітної плати на підставі заяви одного із батьків. Водночас СК України врегульовує питання стягнення заборгованості за аліментами лише статтею 194 цього кодексу, якою передбачено стягнення аліментів за минулий час та власне стягнення самої заборгованості за аліментами. В такому випадку, ч.3 ст. 194 СК України, передбачає, що заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Однак, ст. 187 СК України регулює правовідносини щодо відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника та відповідно до якої, один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Вважає, що ст. 194 СК України не містить правових підстав для стягнення заборгованості за аліментами, встановлених на підставі рішення суду, виконавчий лист за яким був звернений до примусового виконання. Таких підстав для стягнення в судовому порядку заборгованості за аліментами не містять і інші норми Сімейного кодексу України або ж інший акт цивільного законодавства України. Обґрунтування такої позиції та фактичних обставин полягає в тому, що на підставі судового рішення вже стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? частини від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття та виданий виконавчий лист про його примусове виконання. Виконавчий лист був звернений до виконання, відкрито виконавче провадження і державним виконавцем здійснено розрахунок та нарахування мені заборгованості за виконавчим документом, який виданий на підставі рішення суду, яким такі аліменти вже стягнуто. Вважає, що законодавець вірно підійшов до врегулювання питання стягнення заборгованості за аліментами, не прийнявши відповідної норми про стягнення такого боргу, який виник на підставі судового рішення, оскільки відбулось би подвійне стягнення грошових коштів за аліментами, різниця полягала б лише в правовому змісту їх значення на різних етапах їх нарахування та стягнення, однак це все залишалися б коштами, що формують аліментні зобов`язання. Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено порядок стягнення аліментів та у відповідності до якої саме державний виконавець визначає розмір заборгованості та у разі наявності якої понад три місяці, звертає стягнення на майно боржника. Тому, за відсутності спеціальної норми щодо можливості стягнення заборгованості за аліментами, положення ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» прямо вказує на необхідність державному виконавцю вчиняти виконавчі дії щодо нарахування та стягнення аліментів в примусовому порядку і одночасно не встановлює підстав для стягнення такої заборгованості в судовому порядку. У відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Дещо подібна норма міститься в ст. 3 ЦПК України якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вважає, що відсутність відповідної норми закону щодо стягнення заборгованості за аліментами, які встановлені судовим рішенням, прямо пов`язано з відсутністю підстав для звернення до суду з позовом, що випливає з положення ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, оскільки право чи інтерес позивача, який є стягувачем аліментів, не порушено та не оспорюється, більш того визначається ним, відповідачем. Частина 9 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює механізм вирішення питання за наявності спору щодо визначення державним виконавцем боргу за аліментами, а саме у випадку наявності спору щодо визначеної державним виконавцем заборгованості із сплати аліментів, він вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. При таких обставинах, з підстав викладених вище випливає, що у випадку відсутності спору між стягувачем та боржником щодо розміру заборгованості із сплати аліментів, вимоги щодо стягнення такої заборгованості в судовому порядку не підлягають розгляду, а обчислюється та нараховується державним виконавцем і стягується в подальшому ним в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на майно боржника. У випадку наявності спору між боржником і стягувачем щодо визначення державним виконавцем суми боргу за аліментами, і як наслідок порушення прав чи інтересів однієї із сторін, така заінтересована особа мала б право звернутися до суду з вимогами про визначення заборгованості із сплати аліментів, оскільки існував би спір про право. Відповідно до ст. 196 СК при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З приводу стягнення з нього неустойки у розмірі 588447 грн. 09 коп. у зв`язку із простроченням сплати аліментів бажає зазначити обставини, які мають істотне значення та пояснити наступне. Його позиція як батька була спрямована на досягнення спільного інтересу між ним та позивачкою щодо визначення розміру аліментів необхідних та достатніх для утримання нашої малолітньої доньки. На той час працював у ВАТ "Криворізький гірничо-металургійний комбінат "Криворіжсталь"(нині - ПАТ "Арселор Міттал Кривий Ріг), ковшовим 5-го розряду у конверторному цеху. Працюючи на ВАТ "Криворізький гірничо-металургійний комбінат "Криворіжсталь" щомісячно отримував дохід в розмірі 2000 гривень, яких було достатньо для того щоб утримувати не лише себе, але й свою неповнолітню дитину, і з радістю сплачував 1/4 частку від заробітку як аліменти на матеріальне та духовне забезпечення своєї дитини. 29.08.2007 року звільнився з підприємства відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України, однак фактично ним було отримано травму на підприємстві, і був змушений звільнитися у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та неможливістю виконувати в подальшому свої професійні вміння на металургійному підприємстві. До того ж строк дії договору, укладеного між ним та ВАТ "Криворізький гірничо-металургійний комбінат "Криворіжсталь" закінчився та не був продовжений на новий термін. У зв`язку з наявністю лише металургійної освіти та відсутністю будь-яких інших професійних вмінь та знань, його подальший трудовий досвід був не досить вдалий, до того ж травма отримана раніше на металургійному підприємстві не давала можливості працювати. 03.02.2009 року його було прийнято на посаду експедитора в Криворізьку філію Дочірнє підприємство "Гарантія Маркет" м. Київ, з якого був звільнений 23.03.2009 року у зв`язку із закінченням трудового договору. 12.08.2009 року був прийнятий на роботу водієм в Комунальне житлове підприємство № 31, звідки був звільнений за власним бажанням 30.10.2009 року. Весь цей час з його заробітку стягувались аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку. З того часу і по сьогоднішній день ніде не працював, не отримував та не отримує доходів і заробітку, оскільки не має можливості влаштуватись на роботу за своєю спеціальністю із заробітком необхідним та достатнім для утримання не лише себе, але й доньки. Однак, виходячи зі своїх невеликих можливостей, продовжував сплачувати аліменти. В 2014 році після проголошення в.о. Президента України О.Турчиновим наказу «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» він в складі Добровольчого українського корпусу 5-го окремого Батальйону «Правий сектор» приймав участь в бойових діях на сході України. Він, відповідач, з 3 вересня 2014 до 15.05.2015 року, перебуваючи у складі 5-го ОБ ДУК "Правий сектор" разом із 79-ою окремою аеромобільною бригадою Сухопутних військ Збройних Сил України, захищав суверенітет та цілісність держави біля с. Піски в Ясиноватському районі Донецької області. Безпосередньо приймав участь в боях за Донецький аеропорт - збройному протистояння між українськими силовиками та терористичними збройними угрупованнями за встановлення контролю над летовищем Донецького міжнародного аеропорту, що має стратегічне значення. Після зруйнування старого і нового терміналів аеропорту (оборона яких тривала 242 дні), в травні 2015 року під час виводу Збройних Сил України та добровольчих батальйонів був переміщений до с. Опитне біля м.Авдіївка Донецької області (т.з. Донецький напрямок), який постійно знаходився під обстрілом сил терористичного угруповання ДНР, де і знаходився по січень 2016 року. Оскільки, в ході військових дій на сході України організація "Правий сектор" була перетворена в "Добровольчий Український корпус" і почала брати участь у боях проти сепаратистів, не маючи офіційного статусу всередині Української Армії, Міністр оборони України Степан Полторак, а також Президент України Петро Порошенко неодноразово високо оцінили важливу роль батальйонів в антитерористичній операції та захисті держави, і наголосили на входженні до складу регулярних частин Збройних Сил України, що дозволить добровольцям набути статусу учасника бойових дій та користуватися пільгами, визначеними державою. Оскільки 5-ий ОБ ДУК " Правий Сектор" досі не ввійшов до складу Міністерства оборони України, не отримував заробітну плату від держави за захист нашої Батьківщини та не має посвідчення учасника бойових дій, як докази щодо участі в бойових діях по захисту Донецького аеропорту та біля с. Опитне бажає долучити відеозйомки, які проводились під час оборони держави різними телеканалами, а також відео власного архіву. Відеодокази щодо безпосередньої участі в бойових діях будуть надані в залі судового засідання під час слухання справи. Окрім того, при необхідності, військові Збройних Сил України, зокрема 79 окремої бригади та 93-ої окремої бригади під час судового засідання можуть підтвердити участь в АТО як свідки. Виходячи з вищезазначеного, не мав матеріальних можливостей для відрахування та сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 . Частина 2 ст. 196 СК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Його матеріальний стан на час розгляду даної справи як платника аліментів не дає можливості сплачувати не лише неустойку, але й аліменти, оскільки не займається діяльністю, яка приносить дохід, а виконує свій громадський обов`язок по захисту Батьківщини в зоні проведення АТО. При цьому перебуває на утриманні своєї матері, оскільки вже багато років не має можливості влаштуватись на роботу або ж займатися діяльністю за своєю спеціальністю за для отримання доходу. Вважає, що на момент ухвалення судового рішення про сплату аліментів його майновий стан не дає можливості сплачувати навіть заборгованість за аліментам, є всі правові підстави, передбачені ч. 2 ст. 196 СК України, для зменшення розміру неустойки з 588447 грн. 09 коп. до 1000 грн., яка в сукупності із сумою заборгованості за аліментами становитиме 58970 грн., що є для нього і так занадто великою сумою коштів, яку не зможе навіть в найближчому майбутньому сплатити на користь позивачки. Просить врахувати, що позивачка всіма відомими способами обмежувала його спілкування з донькою, яку не бачив вже багато років та позбавила можливості піклуватися про неї. Позивачка в поданому просить суд, стягнути з відповідача розмір судового збору, вважає, що такі вимоги є абсолютно безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до статті 8 Закону суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі; зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати. Таким чином, єдиною підставою для вчинення судом зазначених у цій нормі дій є врахування ним майнового стану сторони. Обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, згідно зі статтями 10, 60 ЦПК покладається на заінтересовану сторону. Частиною першою статті 8 Закону передбачена можливість, зокрема, відстрочення судом сплати судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі. Якщо строк, на який надано таку відстрочку, закінчився, а сплату судового збору здійснено не було, суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою: а) продовжити цей строк; б) звільнити сторону від сплати судового збору (частина друга тієї ж статті Закону), в) залишити позовну заяву без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК. Оскільки його майновий стан не дозволяє сплачувати навіть аліменти на утримання малолітньої дитини, сплатити судовий збір не в змозі.

Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином, про що в справі мається розписка.

Позивачка заперечує проти задоволення заяви про перегляд заочного рішення. При цьому пояснила, що під час розгляду даної справи відповідач приходив до неї, намагався вирішити спір без суду. Вона, позивачка, знає, що Новий рік відповідач зустрічав зі своєю мамою, а про те, що по справі засідання призначено на 24 грудня 2015 року особисто повідомляла відповідача.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення не мається. При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Рішення суду від 24 грудня 2015 року було постановлено в заочному порядку, так як відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що вбачається з СМС-повідомлення (а.с.56).

Відповідач не надав суду доказів того, що 24 грудня 2015 року не з`явився до суду з поважних причин. Також, відповідач в своїй заяві не навів поважних причин, з яких не повідомив суд про причини своєї неявки. Разом з тим, з наданих позивачкою пояснень вбачається, що відповідач на час розгляду справи перебував у м. Кривому Розі.

Відповідач в заяві про перегляд заочного рішення, як підстави зазначає, що судом невірно застосовані норми процесуального та матеріально права, але не наводить доказів, які б не були враховані судом при постановленні заочного рішення. Разом з тим, стаття 232 ЦПК України передбачає, що заочне рішення підлягає скасуванню при встановленні судом сукупності двох обставин, а саме того, що відповідач не з`явився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин та того, що докази, на які відповідач посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 232, 209-210 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 24 грудня 2015 року по даній цивільній справі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов