АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2140/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 54 Левченко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівЗахарової А. Ф., Качана О. В.
при секретаріЛитвин-Восколович Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Чорнобаївської центральної районної лікарні про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду із даним позовом, яким просила визнати незаконним та скасувати наказ №18-к від 23.02.2016 про її звільнення з роботи, поновити її на посаді сестри медичної терапевтичного відділення Чорнобаївської центральної районної лікарні, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що заяву від 23.02.2016 про звільнення за власним бажанням позивачка написала під тиском головного лікаря, яка погрожувала їй звільненням з інших причин. Того ж дня позивачка в усному порядку звернулася у відділ кадрів з проханням не розглядати її заяву, так як не бажала звільнятися. Натомість керівник відділу кадрів повідомила їй, що головним лікарем вже виданий та підписаний наказ про її звільнення з посади старшої медичної сестри терапевтичного відділення лікарні. Крім того, їй запропоновано ознайомитися із вказаним наказом, на що вона відмовилась.

У поданій заяві не зазначено строку звільнення та не вказано причину звільнення, яка б давала можливість згідно ст.38 КЗпПУ звільнити працівника, скоротивши передбачений законом двотижневий термін попередження.

Крім того, 21.03.2016 позивачка звернулася до відділу кадрів Чорнобаївської ЦРЛ із заявою про повернення їй трудової книжки. На вказану заяву начальник відділу кадрів в усному порядку повідомила її про те, що трудову книжку їй вислано поштою та надала відповідну квитанцію.

Вказані дії суперечать вимогам п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, в якій зазначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Зазначені обставини стали підставами для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19.07.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування вказує на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві та на те, що суд не врахував відсутність у заяві позивачки про звільнення строку та причин звільнення, які б стали підставами для скорочення двотижневого строку звільнення за власним бажанням, передбаченого ст. 38 КЗпП України та правовими висновками у постановах ВСУ у справах 6-16551св8, 6-14270св08 та 6-120цс12.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачку звільнено з дотриманням вимог законодавства про працю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_6 працювала у Чорнобаївській ЦРЛ на посаді сестри медичної терапевтичного відділення. Наказом головного лікаря Чорнобаївської ЦРЛ №18-к від 23.02.2016 ОСОБА_6 звільнено із посади сестри медичного терапевтичного відділення за власним бажанням на підставі її заяви від 23.02.2016.

Крім того, з акта №1 від 23.02.2016 слідує, що ОСОБА_6 відмовилася підписувати наказ про звільнення та відмовилася отримати трудову книжку.

Позовні вимоги у справі (з урахуванням у тому числі апеляційних доводів) обґрунтовуються тим, що заяву про звільнення за власним бажанням позивачка написала під тиском головного лікаря, відповідач не чекав два тижні перед звільнення позивачки після дати звернення із заявою про звільнення за власним бажанням та відповідачем порушено порядок вручення позивачці трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно п.12 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

З аналізу трудового законодавства України вбачається, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

При цьому, законодавцем передбачено право працівника відкликати раніше подану ним заяву про звільнення за власним бажанням, однак законом не встановлено обов'язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, тому відкликання може бути й усним. Таким чином, факт відкликання заяви вчинений в усній формі має доводитися належними та допустимими доказами в порядку, визначеному цивільно -процесуальним законом.

Проаналізувавши матеріали даної справи та наявні докази, заслухавши пояснення позивачки та допитаної в суді апеляційної інстанції в якості свідка інспектора з кадрів Чорнобаївської ЦРЛ ОСОБА_8, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивачки щодо примусу її з боку роботодавця подати заяву про розірвання трудового договору не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними та допустимими доказами по справі, оскільки, в супереч вимогам ч.3 ст. 10 та ч.1 ст.60 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не підтверджені жодними доказами.

При цьому, з пояснень вказаних свідків та інших доказів по справі вбачається, що ОСОБА_6 добровільно написала вказану заяву про звільнення за власним бажанням та чітко заявила про намір звільнитися з роботи в день її написання, тобто з 23.02.2016 року, що було погоджено з роботодавцем.

Одночасно, з пояснень учасників процесу, матеріалів даної справи та доказів по ній, зокрема, пояснювальною запискою ОСОБА_6 від 23.02.2016 року на ім'я головного лікаря ОСОБА_9 ( а.с.59), копія доповідної записки старшої медичної сестри ОСОБА_10 на ім'я головного лікаря ОСОБА_9 від 01.02.2016 року про розгляд питання щодо систематичного порушення медичною сестрою ОСОБА_6 трудової дисципліни на зборах колективу терапевтичного відділення лікарні (а.с.97), наказ від 23.02.2016 про винесення догани ОСОБА_6, який чинний на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції (а.с.96), підтверджуються встановлені судом обставини, щодо намірів позивачки таким чином уникнути притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, пояснень свідка ОСОБА_9, яка є головним лікарем Чорнобаївської ЦРЛ, даними нею в суді першої інстанції, а також допитаної в суді апеляційної інстанції в якості свідка інспектора з кадрів Чорнобаївської ЦРЛ ОСОБА_8, достовірно вбачається той факт, що позивачка ОСОБА_6 не зверталася 23.02.2016 в день звільнення - останній день своєї роботи до них з письмовим чи усним клопотанням про відкликання поданої нею заяви по розірвання трудового договору за ініціативою працівника, а також не виходила на наступний день чи інший час протягом двох тижнів до 08.03.2016 на роботу, що сторонами не оспорюється. При цьому, ОСОБА_6 отримала розрахункові виплати, а також через тиждень - 01.03.2016 року зверталася до роботодавця з письмовою заявою по видачу їй трудової книжки, яку відмовилася отримувати в день звільнення, що позивачкою не заперечується.

Таким чином колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачкою не доведено того, що вона в останній день роботи - день свого звільнення дійсно зверталася до відповідача із заявою про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням та виявляла реальні наміри далі працювати на цій посаді.

Також колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що відповідачем порушено порядок вручення позивачці трудової книжки з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

У даному випадку позивачка відмовилась одержувати трудову книжку в день звільнення, що підтверджується актом від 23.02.2016 (а.с.55), складеним комісією в складі головного бухгалтера ОСОБА_11, інспектора з кадрів ОСОБА_8, старшої медичної сестри терапевтичного відділення ОСОБА_10

При цьому, норми п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників застосовуються у разі відсутності працівника у день звільнення на роботі, а в даному випадку позивачка на роботі була, однак трудову книжку відмовилась отримувати, що не врегульовано вказаною Інструкцією.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Чорнобаївської центральної районної лікарні про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :