У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він проходив військову службу в Збройних Силах України, наказом начальника Генерального штабу -Головнокомандувача Збройних Сил України від 23 грудня 2010 року № 1022 його звільнено з лав Збройних Сил України за станом здоров'я, а з 28 грудня 2010 року наказом № 238 - виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 18 січня 2014 року у результаті повторного огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) йому встановлено II групу інвалідності, що пов'язано з виконанням обов'язків військової служби. Від травми, отриманої під час проходження військової служби, у нього розвинулись хвороби, а з 2010 року стан здоров'я погіршився, внаслідок чого він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Значна частина пенсії, яку він отримує як інвалід II групи, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при виконанні обов'язків військової служби.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 25 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що встановлена позивачу ІІ група інвалідності є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, тому обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що належних доказів завдання моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку з діями відповідача ОСОБА_3 не надав, оскільки сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди. Крім того, законодавцем чітко передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців, звільнених з військової служби у разі встановлення інвалідності, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби, у формі виплати грошової допомоги.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника фінансово-економічної служби - помічника начальника Центрального управління воєнно-топографічного та навігацій з фінансово-економічної роботи Головного управління оперативного забезпечення Командування сил підтримки Збройних Сил України, який перебуває у розпорядженні начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України.

14 січня 2010 року по дорозі на роботу, в умовах сильного снігопаду та ожеледі, підслизнувся, впав та отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку та забій ліктьового суглобу.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 23 грудня 2010 року № 1022 ОСОБА_3 звільнено з лав Збройних Сил України за станом здоров'я.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по стройовій частині) від 28 грудня 2010 року № 238 ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

На підставі свідоцтва про хворобу № 567-п, висновку МСЕК від 18 січня 2012 року та довідки до акта МСЕК від 24 січня 2012 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності до 1 лютого 2014 року, причиною чого стала травма, пов'язана з виконанням обов'язків військової служби. Позивачу рекомендована робота в спеціально створених умовах.

Згідно з анамнезу невролога на МСЕК ОСОБА_3 з 2008 року страждає на гіпертонічну хворобу, постійно приймає гіпотензивні препарати.

У подальшому рішенням МСЕК ОСОБА_3 встановлено ІІІ групу інвалідності.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що після отримання черепно-мозкової травми у січні 2010 року, пов'язаної з проходженням військової служби, у ОСОБА_3 з'явились скарги на нестійкість і зниження настрою, нервовість, дратівливість, частий головний біль, зниження працездатності, поверхневий сон, що є наслідком зазначеної травми.

Згідно з витягом зі свідоцтва про хворобу № 567-п наслідками вищевказаної травми є і церебральний арахноїдит, з розвитком частих, церебральних, судинних кризів, лівобічної пірамідної недостатності, стато-координаторних порушень, ранній атеросклероз головного мозку, ангіопатія сітківки обох очей, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, кризовий перебіг, енцефалопатія складного ґенезу (посттравматична, дисциркуляторна) тощо.

У пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, позивач повинен довести факт існування моральної шкоди, характер моральних страждань та розмір шкоди, які мають бути підтверджені відповідними доказами.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд на надані позивачем докази: свідоцтво про хворобу № 567-п, висновок МСЕК від 18 січня 2012 року, довідка до акта МСЕК від 24 січня 2012 року, уваги не звернув, не надав їм належної правової оцінки згідно зі ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Також ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик