У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Губар В.С., Страшного М.М.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, представників відповідачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_11, третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м.Чернігові ради, про встановлення порядку користування квартирою,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 березня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково; визначено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: виділено ОСОБА_5 в користування житлову кімнату, позначену на плані цифрою „4" площею 16,9 кв.м з балконом „I" площею 1,7 кв.м; виділено ОСОБА_9 в користування житлову кімнату 8 площею 12,5 кв.м з лоджією „II" площею 3 кв.м та житлову кімнату „5" площею 7,2 кв.м; коридор „1" площею 8,3 кв.м, кухню „3" площею 8,7 кв.м, вбиральню „7" площею 1,1 кв.м та ванну кімнату „6" площею 2,6 кв.м залишено в спільному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_9; стягнуто з ОСОБА_9 судовий збір на користь держави в сумі 551 грн. 20 коп.; в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати зазначене рішення суду в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позову в повному обсязі; вирішити питання про перерозподіл судових витрат. Незаконність рішення суду в оскаржуваній частині відповідач обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. ОСОБА_9 посилається, що її з донькою зареєстрували та вселяли до спірної квартири членами сім'ї її батьків, в тому числі і ОСОБА_5 Тому висновок суду про те, що право користування ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є похідним від права користування ОСОБА_9 цією квартирою, відповідач вважає хибним та суперечливим. ОСОБА_9 вказує, що ОСОБА_10, вселившись у спірну квартиру, набула права користування нею, яке є похідним від права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_12 Також відповідач посилається, що суд застосував положення ст.ст.64, 65 ЖК УРСР, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, натомість застосуванню підлягають положення ст.156 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 391, 395, 396, 405 ЦК України, які суд не застосував. Особа, що подає апеляційну скаргу, не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між нею та ОСОБА_5 існують спори щодо користування спірною квартирою, оскільки сама ОСОБА_5 у судовому засіданні вказала, що вона і на той час користувалась фактично двома кімнатами площею 16,9 кв.м та 7,2 кв.м. Крім того, за доводами відповідача, суд виділив їй більшу площу у спірній квартирі без її згоди, чим фактично нав'язав їй сплачувати за більшу площу у квартирі без зміни часток у праві власності, керуючись виключно інтересами ОСОБА_5 Також ОСОБА_9 не погоджується з розподілом судових витрат, оскільки, за її доводами, суд вправі був стягнути з неї лише 1/3 частину судового збору, враховуючи, що позов було заявлено до трьох відповідачів.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку.

По справі встановлено, що ОСОБА_5 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 власником іншої 1/2 частини вказаної квартири є її дочка ОСОБА_9 (а.с.6-7). Квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 36,6 кв.м: 1-а кімната - 16,9 кв.м, 2-а кімната 7,2 кв.м, 3-я кімната - 12,5 кв.м.

У спірній квартирі також зареєстровані: онука ОСОБА_5 - ОСОБА_10 і правнук ОСОБА_11 (а.с.39). Крім того, в квартирі проживає без реєстрації чоловік ОСОБА_9

Згідно довідки КП „Чернігівське МБТІ" №3510 від 3.11.2015 року ОСОБА_9 користується: кімнатою „5" площею 7,2 кв.м, кімнатою „8" площею 12,5 кв.м, лоджією „II" площею 3,0 кв.м, що складає 11/20 частин квартири; ОСОБА_5 користується: кімнатою „4" площею 16,9 кв.м, лоджією „I" площею 1,7 кв.м, що складає 9/20 частин квартири; підсобні приміщення знаходяться в спільному користуванні (а.с.12).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що жилі кімнати спірної квартири є ізольованими, між сторонами не встановлювався порядок користування всією квартирою та з урахуванням того, що за договором дарування у користування ОСОБА_9 перейшло право користування кімнатою 12,5 кв.м, суд вважав за можливе визначити такий порядок користування квартирою, про який просила позивач. При цьому суд дійшов висновку, що право користування спірною квартирою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є похідним від права користування ОСОБА_9, а тому їх права при встановленні права користування квартирою не порушуються.

Такі висновки суду грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної статті, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

При визначенні порядку користування квартирою АДРЕСА_1 суд першої інстанції врахував фактичний порядок користування спільною власністю, який склався між співвласниками майна і підтверджений довідкою КП „Чернігівське МБТІ".

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділив в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена право позиція викладена в постанові ВСУ від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, яка в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про виділення відповідачу більшої площі не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи ОСОБА_9, що право користування спірною квартирою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є похідним від права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_12

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Статтею 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім'ї наймача (власника) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 є відповідно дочкою та онуком ОСОБА_9, а ОСОБА_5 вони доводяться онукою та правнуком, тобто ступінь споріднення між відповідачем та її донькою і онуком є ближчою, ніж їх споріднення з позивачем, відсутні докази ведення ОСОБА_10 і ОСОБА_11 разом з позивачем спільного господарства, то в даному випадку доводи апеляційної скарги, що право користування спірною квартирою ОСОБА_10 і ОСОБА_11 є похідним від права користування ОСОБА_9, а не ОСОБА_5, не спростовують законності і обгрунтованості рішення суду в частині наявності підстав для визначення порядку користування квартирою між її співвласниками.

При цьому судом обгрунтовано до спірних правовідносин не застосовано положення ст.ст. 383, 391, 395, 396, 405 ЦК України, оскільки в даній справі не оспорювалось право власності сторін на спірне житлове приміщення і не вирішувалось питання речових прав на чуже майно, а вирішувалось питання встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками. Застосування ж статті 64 ЖК УРСР є правомірним, а посилання на ст.65 ЖК УРСР не призвело до неправильного вирішення справи.

Також є необгрунтованими посилання ОСОБА_9 на те, що суд мав би стягнути з неї тільки 1/3 частину судового збору. Так, відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки судом першої інстанції визначено такий порядок користування спірною квартирою, про який ОСОБА_5 просила в позовній заяві, і при цьому було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_10, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_11, то судовий збір обгрунтовано стягнуто в повному обсязі з ОСОБА_9 як з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для її за задоволення, в зв'язку з чим апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: