Справа № 152/599/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області про встановлення юридичних фактів та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

12.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області про встановлення юридичних фактів та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер його батько ОСОБА_3, який постійно проживав і був зареєстрований в с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області. Після смерті батька залишилось спадкове майно, на яке він має право як спадкоємець за законом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території Голинчинецької сільської ради, що належала батькові. Спадщину після смерті батька він прийняв шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_3 видавався, але був втрачений. 31.03.2016 року приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Цимбалюком І.М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану земельну частку (пай). Крім того, в свідоцтві про його народження та сертифікаті серії НОМЕР_1 про право на земельну частку (пай) прізвище батька зазначено російською мовою як "ОСОБА_3" без перекладу на українську мову, що є перешкодою у підтвердженні родинних стосунків між спадкодавцем та спадкоємцем.

ОСОБА_1 просить встановити юридичні факти про те, що ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року був його батьком, та про те, що сертифікат серії НОМЕР_1 про право на земельну частку (пай) виданий на ім'я ОСОБА_5 належить ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 року та визнати за ним право на земельну частку (пай) площею 1,48 умовних кадастрових га, яка належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого 21 вересня 1997 року за № 132, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року його батька ОСОБА_5.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився. Від його представника за довіреністю від 01.04.2016 року ОСОБА_6 (а.с.22,23) надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, від сільського голови Олійника Ю.Д. поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.18).

За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області помер ОСОБА_3, який постійно проживав і був зареєстрований в с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області (а.с.7,8).

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Шаргородським РВ РАГС Вінницької області 28.03.2000 року (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 1,48 га, яка знаходиться на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Згідно довідки Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 24.03.2016 року № С - 81/0 - 83/5-16, відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) ОСОБА_5 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрований 21.09.1997 року за № 132 на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації від 27.05.1997 року № 121 (а.с. 9).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був втрачений, у зв'язку із чим у газеті "Шаргородщина" було поміщено оголошення про втрату сертифікату та визнання його недійсним (а.с.10 -11).

Факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про народження спадкоємця ОСОБА_8 серії НОМЕР_3 виданим Голинчинецькою сільською радою Шаргородського району Вінницької області 04.04.1984 року (а.с.6).

Право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 у першу чергу має його син - ОСОБА_1

Спадкоємців за заповітом та інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину у померлого ОСОБА_3 не має.

Відповідно до довідки виконкому Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 225 від 30.03.2016 року ОСОБА_1 спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року його батька ОСОБА_3 прийняв шляхом вступу у фактичне управління та володіння майном останнього (а.с.8).

31.03.2016 року приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області Цимбалюком І.М. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що належала ОСОБА_3 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.12).

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз'ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Відповідно до зазначених нормативних актів та роз'яснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 у визначений законом спосіб не набув права власності на земельну частку (пай), що належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого 21.09.1997 року за № 132 на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації від 27.05.1997 року за № 121.

Вказаний сертифікат спадкодавцем втрачений, що є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відтак, оскільки ОСОБА_3 було видано сертифікат на земельну частку (пай), то і позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

При оформленні спадщини також з'ясувалось, що в сертифікаті на право на земельну частку (пай) прізвище спадкодавця значиться як "ОСОБА_3", в той час як згідно паспорта він був "ОСОБА_3", а також прізвище позивача згідно паспорта громадянина України "ОСОБА_3", в той час як відповідно до свідоцтва про народження його прізвище "ОСОБА_3".

Вказані помилки були допущені при заміні паспортів громадянин СРСР на паспорта громадянина України, в яких невірно здійснено переклад прізвища з російської на українську мову, що потягнуло за собою розбіжність у правовстановлюючих документах.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Встановлення вказаних фактів має для позивача ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки дозволяє йому реалізувати право на отримання спадщини після смерті батька ОСОБА_3

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_1 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області про встановлення юридичних фактів та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, виданий Шаргородською районною державною адміністрацією 21.09.1997 року на ім'я "Садовника Василя Пилиповича" належить ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року в селі Голинчинці Шаргородського району Вінницької області був батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, жителя с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року його батька ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) площею 1,48 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, вартістю 14931,18 грн. станом на ІНФОРМАЦІЯ_5 року, яка знаходиться на території Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області і належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 21 вересня 1997 року за № 132 згідно рішення Шаргородської райдержадміністрації від 27.05.1997 року за №121.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.О. Соколовська