Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , при секретарі Родіній Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сартанської селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 15.09.2015 помер її батько ОСОБА_2, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння №62а по вул. Жовтневій в с. Сартана в м. Маріуполі. За життя ОСОБА_2 склав заповіт, відповідно до якого заповідав все своє майно їй, яка є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 У березні 2016 року вона звернулася до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте 22.03.2016 року їй було нотаріусом видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 578/02-31, підставою відмови є відсутність реєстрації права власності на будинок, у зв»язку з чим нотаріусом йому було запропоновано звернутися до суду. Просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на обєкт нерухомості, розташований в м.Маріуполь в с. Сартана, вул. Жовтнева, буд.62-а, а саме на житловий будинок літ.А-1, жилої прибудови літ. А1-1, прибудови літ. А2-1, загальною площею 90,8 кв.м., житловою площею 52,0 кв.м, вбиральні літ. Г-1, гаражу літ. В-1, навісу Д-1, сараю літ. Е-1, огорожі №1-2, замощення І.

Позивачка в судове засідання не зявилася, надала заяву про підтримання позовних вимог та можливість розгляду справи за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів, у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, згідно свідоцтва про смерть, що ОСОБА_2 помер 15.09.2015 року, актовий запис № 94 від 16.09.2015 року, складений виконкомом Сартанської селищної ради Іллічівського району м. Маріуполі Донецької області (а.с.15).

За договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності, з кількістю від одної до пяти кімнат від 09.06.1956 року, ОСОБА_2 було надано земельну ділянку в безстрокове користування під будівництво будинку під №62-а по вул. Жовтневій в м. Приморське, загальною площею 1000,00 кв.м., на підставі рішення Приморсьької районної Ради депутатів (а.с.12).

Згідно відповіді Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 16.03.2016 року право власності на домоволодіння за адресою: с. Сартана, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Жовтнева, буд.62-а в МКП «Маріупольське БТІ» не зареєстровано (а.с.10).

У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» міститься наступна правова позиція: «Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Порядок оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна, щодо яких відсутні акти прийняття в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів».

Зокрема, при реєстрації для оформлення права власності об»єктів, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, одним із необхідних документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Згідно ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Виходячи з вищевикладеного, збудований померлим будинок за адресою : м. Маріуполь, с. Сартана, вул. Жовтнева, буд.62-а не є самочинним будівництвом, оскільки його будівництво відбулось на підставі рішення Приморської районної Ради депутатів трудящихся з дотриманням будівельних норм і правил.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

З наведеного випливаэ, що оскільки спірний будинок був збудований, та договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 09.06.1956 року був укладений та посвідчений відповідно до встановленого порядку, який діяв до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і до сьогоднішнього дня цей документ не скасований, а, отже вважається складеним на законних підставах, виникнення права власності у власника ОСОБА_2 за цим договором та іншими документами на житловий будинок № 62-а по вул. Жовтневій, с. Сартана у м. Маріуполі з відносними до нього надвірними господарськими будовами та спорудами, не залежало від його державної реєстрації.

Отже, ОСОБА_2 за життя набув право власності на зазначене майно, і воно увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі змісту ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У відповідності до заповіту від 03.02.2009 року померлий ОСОБА_2 заповів усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось на день смерті і на те, що за законом він матиме ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно технічного паспорту від 03.03.2016 року, домоволодіння № 62-а по вул. Жовтневій в с. Сартана у м. Маріуполі складається з житлового будинку літ. А-1, ж/п- літ. А1-1, прибудова а2-1, гараж В-1, убиральня Г-1, навіс Д-1, сарай Е-1, тротуар І, огорожа №1-2 (а.с.5-9).

Згідно відповіді Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 26.04.2016 року №947/01-16 , у справах Третьої маріупольської державної нотаріальної контори наявна спадкова справа № 124/2016 до майна померлого 15.09.2015 року ОСОБА_2. В спадковій справі наявна заява про прийняття спадщини за заповітом, з якою звернулася ОСОБА_1 (а.с. 24-27).

22.03.2016 року за вх.. № 578/02-31 ОСОБА_1 було видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Враховуючи наведені докази, судом достовірно встановлено, що після ОСОБА_2, який помер 15.09.2015 року останній заповів усе майно заявниці, у тому числі домоволодіння № 62-а по вул. Жовтневій в с. Сартна, м. Маріуполя, яку остання прийняла подавши заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини

Отже, спадкове майно у вигляді домоволодіння № 62-а по вул. Жовтнева в с. Сартана у м. Маріуполі, належить ОСОБА_1 15.09.2015 року часу відкриття спадщини зі смертю спадкодавця ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, є визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За таких обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки, визнавши за нею право власності, після смерті батька ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 197, 209, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 328, 1218, 1261, 1268 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Сартанської селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння №62-а по вул. Жовтневій в с. Сартана в м. Маріуполі, до складу якого входять: житловий будинок літ.А-1, жилої прибудови літ. А1-1, прибудови літ. А2-1, загальною площею 90,8 кв.м., житловою площею 52,0 кв.м, вбиральні літ. Г-1, гаражу літ. В-1, навісу Д-1, сараю літ. Е-1, огорожі №1-2, замощення І. у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, 15.09.2015 року.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. М. Іванченко