АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/4038/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1622/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів П'єнти І.В., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.

за участю апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 01 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звертаючись до суду зазначав , що під час перебування у шлюбі із відповідачкою ними було придбане майно, а саме павільйон для роздрібної торгівлі з зупинкою, що знаходиться по вул. П.Мирного (зупинка вул. Кармелюка) в м. Хмельницькому, яке було передано в оренду ОСОБА_5 згідно договору оренди з правом викупу від 05.11.2013 року та був оформлений договір купівлі-продажу рухомого майна на товарній біржі «Подільська» від 09.10.2015 року без його згоди як співвласника майна. Тому позивач вважає, що зазначеними договорами порушені його права і просив суд визнати недійсним договір оренди з правом викупу від 05.11.2013 року та договір купівлі-продажу від 09.10.2015 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 01 липня 2016 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, апелянт оскаржив його в апеляційному порядку вказуючи, що судом не з'ясовано обставини, які

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Стефанишин С.Л. Справа № 22ц/792/1622/16

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія № 59

мають значення для справи, оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом не було враховані його доводи та доводи його представника, суд порушив вимоги ч. 3 ст. 65 СК України та проігнорував приписи закону і ті факти, що були надані апелянтом, адже ОСОБА_1 не надавав своєї згоди на укладення оспорюваних договорів. А тому апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав і просить її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до суду не з»явилися, хоча про день і час слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_3 05 листопада 2013 року уклала із ПП ОСОБА_5 договір оренди майна з правом викупу щодо магазину з зупинкою АДРЕСА_1.

09 жовтня 2015 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 на Товарній Біржі «Подільська» укладено договір купівлі продажу рухомого майна, а саме: павільйону, площею 68,8 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29 квітня 2016 року, що набрало чинності 16 червня 2016 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у визнанні права особистої власності на павільйон, що розташований по АДРЕСА_1 та встановлено, що зазначене майно придбане під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Також цим рішенням встановлено, що кошти згідно договору оренди з правом викупу від 05.11.2013 року отримувалися спільно подружжям і сторони діяли за взаємною згодою у даних правовідносинах.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано доказів того, що при укладенні оспорюваних правочинів відповідач ОСОБА_3 діяла недобросовісно, а набувач ОСОБА_5 знав, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і згода одного із подружжя на відчуження майна відсутня. Також, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано доказів, які б вказували на порушення прав та інтересів позивача спірними договорами і таких порушень не встановлено судом.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. (ч.ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. (ч. 3 ст. 60 ЦПК України).

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2016 року, що набрало законної сили 16.06.2016 року встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 06.10.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.01.2016 року. (а.с. 69-71).

05 листопада 2013 року ОСОБА_3 уклала із ПП ОСОБА_5 договір оренди майна з правом викупу щодо магазину з зупинкою АДРЕСА_1. (а.с. 39-40).

Згідно п. 1.1. зазначеного вище договору передбачено, що в порядку та на умовах визначених цим договором, ОСОБА_3 зобов»язується передати ПП ОСОБА_5 у строкове платне користування майно, що визначене у цьому Договорі, з наступним переходом права власності на майно від Орендодавця до Орендаря, а Орендар зобов»язується прийняти майно у строкове платне користування, а згодом у власність, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату. Відповідно до п.2.1 цього ж договору визначено, що мета оренди - викуп поступовий.

09 жовтня 2015 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 укладено на Товарній Біржі «Подільська» договір купівлі продажу рухомого майна, а саме: павільйону, площею 68,8 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1. (а.с. 13).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки при укладені спірних договорів була відсутня згода другого із подружжя, яка має бути викладена у письмовій формі, що потягло за собою порушення норм матеріального права є безпідставні, адже суд при ухваленні оскаржуваного рішення керувався нормами ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України. І суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_3 при укладенні договору оренди майна з правом викупу від 05.11.2013 року діяла за взаємною згодою ОСОБА_1, оскільки ця обставина встановлена рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29 квітня 2016 року, що залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про визнання права власності на майна, що придбано в період шлюбу. А згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки при укладені спірного договору купівлі продажу рухомого майна ОСОБА_1 згоди на його укладення не надавав в порушення вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України є недоведеними, адже позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачка ОСОБА_3 та набувач ОСОБА_5 при укладенні зазначеного вище договору діяли недобросовісно і останній знав, що згода одного із ОСОБА_1 на відчуження майна відсутня.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України в постановах від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1622цс15) і від 30 березня 2016 року (справа № 6-533цс16).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не враховано, що договір оренди майна з правом викупу щодо магазину з зупинкою АДРЕСА_1 від 05.11.2013 року не відповідає вимогам ч. 2 ст. 793, ст. 821 ЦК України, а договір купівлі - продажу рухомого майна від 09.10.2015 року суперечить вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» колегія суддів вважає їх безпідставними, адже судом враховано зазначені обставини, однак доказів порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 при укладенні оспорюваних договорів позивачем не надано, таких і не здобуто в суді першої та апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсними цих договорів.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховані доводи позивача та його представника є такими, що не заслуговують на увагу, адже судом у відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК України було надано оцінку усім доказам, що надавалися сторонами та їх представниками і ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта з оцінкою доказів та висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.І.Талалай

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк