Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Дмитрієва М.М. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 333/3079/15
07 квітня 2016 року Справа № 22ц/778/1355/16
УХ В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бєлка В.Ю., судді: Бондар М.С., Онищенко Е.А.

секретар - Бурак А.В.

при участі: прокурора - адвоката

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.09.2015 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління про визнання дій державного виконавця незаконними, скасування постанов, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі-Відділ) про визнання дій державного виконавця незаконними, скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору та арешту майна, посилаючись на те, що державний виконавець Відділу, на підставі виконавчого листа від 11.11.2014 року виданого Комунарським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Спілка пенсіонерів України" заборгованості за кредитним договором у розмірі 684 133 грн. 05 коп. та звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 в рахунок зазначеної заборгованості шляхом проведення прилюдних торгів, стягнення судового збору у сумі 1921 грн. 80 коп., за окремими постановами від 18.11.2014 року відкрив виконавче провадження, втім, про такі виконавчі дії у належний спосіб не повідомив його (заявника). Водночас, згаданими постановами державний виконавець визначив строк для самостійного виконання рішення суду до 24.11.2014 року. Після спливу зазначеного строку, 24.12.2014 року державний виконавець прийняв окремі постанови про арешт зазначеного житлового приміщення та стягнення виконавчого збору у сумі 68 413 грн. 30 коп.. Твердив, що при здійсненні виконавчих дій державний виконавець не повідомив його у належний спосіб про відкриття виконавчого провадження та не надіслав відповідні постанови, тому дії щодо відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, на його думку є протиправними, й це є підставою для скасування оскаржуваних постанов.

Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.09.2015 року скаргу щодо скасування постанови про стягнення виконавчого збору задоволено та зобовязано державного виконавця встановити боржнику додатковий строк для добровільного виконання рішення суду. Решту вимог відхилено.

У скарзі ОСОБА_2 покликав скасувати ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на необґрунтованість її висновків в частині прийнятого рішення про задоволення скарги.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.311 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Згідно ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

При оскарженні сторонами виконавчого провадження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України, прийнятого 18 березня 2004 року, розгляд таких скарг здійснюється за правилами цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ (правовий висновок Верховного Суду України від 13 січня 2016 року справа № 6 2850 цс 15)

Із матеріалів справи вбачається, що до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції надійшли документи про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 11.11.2014 року виданого Комунарським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Спілка пенсіонерів України" заборгованості за кредитним договором у розмірі 684 133 грн. 05 коп. та звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 в рахунок зазначеної заборгованості шляхом проведення прилюдних торгів, стягнення судового збору у сумі 1921 грн. 80 коп.(а.с.77).

Положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.11 Закону "Про виконавче провадження" (далі-Закон) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За вимогами ст.25 цього Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Від стягувача 14.11.2014 року надійшла заява до ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження (а.с.78).

За згаданим виконавчим документом 18 листопада 2014 року державним виконавцем Відділу було відкрито виконавче провадження (а.с.79).

24 грудня 2014 року постановою державного виконавця накладено арешт на житлове приміщення зазначене у рішенні суду (а.с.11).

Постановою державного виконавця від 08.06.2015 року визначено суб'єкта оціночної діяльності у виконавчому провадженні за згаданим виконавчим листом (а.с.47).

У ст.31 Закону записано, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження. Вони надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

У виконавчому листі записано, що боржник проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, а майно на яке звернуто стягнення знаходиться АДРЕСА_2 (а.с.77).

Як суд зазначав, копія постанов про відкриття виконавчого провадження надсилаються сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, для виконання вимог зазначеного закону, державний виконавець мав направити боржнику поштовий рекомендований лист з повідомленням.

П.80 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року встановлено, що розрахунковий документ виданий відправникові поштового повідомлення вважається належним доказом надсилання документів та підтвердження факту відправлення рекомендованого листа.

Окрім того, у п.66 Правил окреслено, що у разі відправляння згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправник складає їх список. Кількість поштових відправлень, поштових переказів одного виду та категорії, що включається до одного списку, кількість примірників списків та необхідність подання їх в електронному вигляді визначається оператором поштового зв'язку.

Про прийняття для пересилання згрупованих поштових відправлень, поштових переказів видається один розрахунковий документ на один список. Один примірник списку видається відправникові (п.66 Правил).

До списку включаються поштові відправлення, поштові перекази, згруповані за способом пересилання (п.17 Правил).

Із документів доданих до матеріалів справи убачається, що рекомендована кореспонденція до заявника ОСОБА_2 направлялась згрупованим відправленням.

У реєстрі відправлень виконаного ОСОБА_2 значиться, що на адреси ОСОБА_1 (за місцем знаходження майна та наведену у виконавчому документі) рекомендованою кореспонденцією з повідомленням були направлені чотири виконавчі документи (а.с.82).

Як слідує із списку № 3786 поштових відправлень виданих поштовою установою, згадані рекомендовані відправлення мають особливу відмітку "Повідомлення", а отже мають категорію рекомендованої кореспонденції з повідомленням (а.с.83).

Згідно копій конверту та бланку рекомендованого повідомлення слідує, що повідомлення на адресу боржника направлялись саме у такий спосіб (а.с.29,30).

При цьому, послуги поштового звязку оплачені за тарифами письмової рекомендованої кореспонденції з повідомленням.

З огляду на викладене, суд не вбачає порушень державним виконавцем ст.31 Закону щодо направлення копій постанов про які йдеться у скарзі, оскільки їх копії направлялись боржнику й це підтверджується матеріалами справи, а дії виконавця з цього питання не можуть бути визнані неправомірними.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Здійснюючи свої повноваження державний виконавець при прийнятті рішення про арешт майна діяв у межах своїх повноважень.

За рішенням суду, на підставі якого видано виконавчий документ, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки належну боржнику квартиру АДРЕСА_3 шляхом проведення публічних торгів (а.с.77).

Окрім того, з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Спілка пенсіонерів України" за рішенням суду стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 684 133 грн. 05 коп..

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України "Про іпотеку").

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

Примусова реалізація заставленого майна як стадія виконавчого провадження є сукупністю правовідносин (урегульованих ЦК України, Законом України "Про виконавче провадження" та іншими нормативно-правовими актами), що в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону.

Частиною третьою статті 62 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

Отже, для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів існує спеціальний порядок проведення процедури таких торгів, що виключає добровільність виконання боржником судових рішень такого характеру, а тому строк для добровільного виконання рішення в цій частині не встановлюється.

Стосовно покладення обовязку на державного виконавця щодо надання боржнику строку на добровільне виконання рішення суду.

У ст.28 Закону зазначено, що, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Судом раніше зазначалось, що боржника було повідомлено, проте, що рішення суду буде виконуватись та йому наданий строк на самостійне його виконання.

Як підсумок дії державного виконавця з цього питання відповідають закону.

В такому разі, оскаржувана ухвала у справі в частині задоволення вимог про зобовязання державного виконавця надати боржнику добровільний строк для виконання рішення суду підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні заявлених вимог у цій частині.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам пособі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець повязує стягнення виконавчого збору з боржника.

Виконавчі дії щодо арешту майна та його оцінки здійснені після прийняття державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору (а.с.6,47).

Тому, на думку суду, прийнята ухвала суду першої інстанції з цього питання не є обґрунтованою.

Керуючись ст.307,311,312,313,314, 315,317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.09.2015 року у цій справі в частині зобовязання державного виконавця надати боржнику добровільний строк для виконання рішення суду скасувати з відмовою у задоволенні заявлених вимог у цій частині.

Решту оскаржуваної ухвали залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: