УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/13030/13-ц

Провадження № 6/638/314/16

06.10.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі: Шептуха В.М.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю заявника ОСОБА_2

з участю представника заявника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова справу за заявою ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по цивільній справі №638/13030/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дзержинського району м. Харкова про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року заявник звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про відстрочку виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суд Харківської області 20.11.2014 року по цивільній справі №638/13030/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дзержинського району м. Харкова про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що виконати рішення у строк, вказаний у виконавчому листі не може, оскільки квартира належить їй, іншого житла у неї з дочкою немає, а стягував незаконно заволодів документами на квартиру. До суду нею подано позови про скасування договору купівлі-продажу квартири, з якої її виселяють, а тому, у разі задоволення позову не буде необхідності у виконанні рішення. Щодо стягувача заведена кримінальна справа, на даний момент рішення не прийнято.

Заявник та представник заявника в судовому засіданні вимоги заяви підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити заяву.

Стягувач та зацікавлена особа в судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області 20.11.2014 року по цивільній справі №638/13030/13-ц позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дзержинського району м. Харкова про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення задоволено: виселено ОСОБА_2, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 28, 68 грн. з кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області 20.11.2014 року відстрочено виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.09.2014 року в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 до 01 травня 2015 року, так як ніякого іншого житла вони не мають і в зимовий період часу не можуть бути виселені без надання іншого житла.

Касаційна скарга на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області 20.11.2014 року за результатами його перегляду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних в порядку статті 327 ЦПК України заявником відповідачем по справі, не подавалась.

Питання про перегляд рішення за нововиявленими обставинами заявником відповідачем по справі, не ставилось.

Відповідно до статті 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про виконавче провадження», у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу порядку виконання.

У відповідності до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» №14 від 26.12.2003 року, при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання, суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Тобто, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення, його виконання може бути розстрочено на певних умовах або відстрочено. При вирішенні питання про розстрочку або відстрочку виконання рішення повинні бути враховані інтереси стягувача та оцінені повідомлені боржником обставини, на які він вказує, як на підставу розстрочки або відстрочки виконання рішення та які повинні бути суттєвими, в залежності від чого встановлюється можливість задоволення такої заяви. Розстрочка або відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників. Закон пов'язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення суду лише з об'єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60, 373 ЦПК України саме заявник зобов'язаний довести зазначений локальний предмет доказування: наявність обставин, що утруднюють виконання рішення суду та винятковість такого випадку.

Заявник наголошує, що виконання рішення суду неможливе у звязку з поданням нею позовів проскасування договору купівлі-продажу квартири, з якої її виселяють, а також внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України за її заявою від 23 вересня 2016 року.

Незважаючи на те, що заявником жодного належного та допустимого доказу у розумінні статей 58, 59 ЦПК України про подання нею таких позовів не надано, суд робить висновок, що розгляд цивільної справи проскасування договору купівлі-продажу квартири жодним чином не утруднює виконання рішення суду про виселення заявника. Визнання судом недійсним договорукупівлі-продажу квартири може бути підставою лише для перегляду вищевказаних рішень судів про виселення заявника, що передбачено пунктом 3 частини 2 статті 361 ЦПК України. Оскільки ухвалення рішення судом про задоволення позову про визнання договорукупівлі-продажу квартири має вірогідний, а не безумовний характер, то зупинення виконавчого провадження на такий строк порушує принцип юридичної визначеності і в цьому контексті також право особи на розгляд справи впродовж розумного строку, що гарантується відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Щодо обставини внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_2 від 23 вересня 2016 року відносно ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України суд зазначає наступне.

Про нібито шахрайські дії свого брата - ОСОБА_7 заявник була обізнана ще у 2013 році, коли ОСОБА_6 предявив до неї позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а тому подання заяви про вчинення братом кримінального правопорушення-злочину, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України 23.09.2016 року суд розцінює як форму самозахисту та одну із обставин, на думку заявника, для відстрочення виконання рішення судом.

Проте, обставини, на які посилається заявник, як на підставу для відстрочки виконання судового рішення не можуть розцінюватись як виняткові випадки, що унеможливлюють виконання судового рішення, або ускладнюють його виконання в розумінні статті 373 ЦПК України.

Будь-яких обставин щодо утруднення виконання рішення, які б мали одночасно об'єктивний та надзвичайний характер, незалежність їх настання та перебігу від волі заявника, останньою суду не надано.

Суд вважає, що вимоги заявника про відстрочку виконання рішення є порушенням принципів, закріплених у статті 3 Цивільного кодексу України, а викладені у заяві підстави для відстрочення виконання рішення суду не є такими, що є винятковими та перешкоджають виконанню рішення суду.

Відповідно до статті 319 ЦПК України, рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харковавід 09.09.2014 року набрало законної сили 20.11.2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області 20.11.2014 року відстрочено виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.09.2014 року в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 до 01 травня 2015 року.

Тобто, з моменту набрання рішення суду законної сили пройшло майже 2 роки, проте станом на теперішній час залишається невиконаним.

За нормами Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином,пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»).

Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що заява ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по цивільній справі №638/13030/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дзержинського району м. Харкова про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 ЦК України, ст.ст. 58-59, 60, 208-210, 218, 373 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по цивільній справі №638/13030/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дзержинського району м. Харкова про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд міста Харкова в 5-денний строк з дня проголошення ухвали.

Головуючий: