УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_3 підробила підпис позивача на довіреності, посвідченій приватним нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрованій в реєстрі нотаріальних дій за № 2306 від 08.09.2006. Згідно змісту цієї довіреності ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися на власний розсуд належною йому квартирою № АДРЕСА_1.

Вказував, що 27.05.2009 ОСОБА_3, діючи від імені ОСОБА_1 на підставі вказаної вище довіреності, підписала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та отримала від покупця ОСОБА_2 кошти у розмірі 418 000 грн., які довірителю в подальшому не передала.

Зазначив, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2014 у справі № 2604/30297/12, № 1-кп/755/184/14 ОСОБА_3 була визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та застосувати наслідки недійсності правочину.

У судовому засіданні, яке відбулося 08.04.2015, до участі в розгляді справи в якості третьої особи було залучено ОСОБА_4

Справа № 760/24010/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11899/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.07.2015 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1, укладений 27.05.2009 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за № 645. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 квартиру № АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.09.2015 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31.07.2015 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.12.2015 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31.07.2015 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15.09.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.05.2016 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1, укладений 27.05.2009 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за № 645. Застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру № АДРЕСА_1.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25.07.2016 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.05.2016.

Не погоджуючись і вказаним вище заочним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначила, що при ухваленні оскаржуваного рішення не було прийнято до уваги, що позивач не просив визнати недійсним правочин з видачі довіреності, а одразу заявив вимогу про визнання недійсним наступного після довіреності правочину (договору купівлі-продажу квартири).

Стверджувала, що договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2009 є неукладеним, оскільки позивач не підписував ні довіреності від 08.09.2006, ані вказаного договору. Відтак, неукладений правочин не може бути визнаний недійсним із подальшим застосуванням наслідків недійсності правочину.

Також вказувала, що суд першої інстанції не застосував двосторонньої реституції та не зобов'язав ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 сплачені нею за договором кошти.

Посилаючись на викладене, особа, яка звернулася із апеляційною скаргою, просила рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.05.2016 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Позивач та представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру № АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 (а.с. 121, том І).

27.05.2009 між ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності від 08.09.2006, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 2306, та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого продавець продав, а покупець купила квартиру № АДРЕСА_1 за ціною 418 000 грн. (а.с. 120, 122, том І).

Як вбачається зі змісту вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.07.2014, у справі № 2604/30297/12, № 1-кп/755/184/14 ОСОБА_3 була визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. В ході розгляду вказаної справи колегією суддів було встановлено, що згідно висновку почеркознавчої експертизи № 227/1 тдд від 31.05.2012 підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_1 в наданому для дослідження оригіналі довіреності від 08.09.2006 від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 виконані ОСОБА_3 (а.с. 9-16, том І).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України, окрім іншого, також передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не наділяв ОСОБА_3 повноваженнями розпоряджатися на власний розсуд належною йому квартирою № АДРЕСА_1, укладення оспорюваного договору не відповідало волі позивача. Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання правочину недійсним.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Так, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У зв'язку з цим, вимоги ОСОБА_1 про повернення йому у власність квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З приводу заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_3, які виявилися в умисному підробленні його підпису на довіреності від 08.09.2006, квартира АДРЕСА_1 була відчужена згідно договору купівлі-продажу поза його волею.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Обставини підроблення і подальшого використання підроблених документів, а також вина ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України були встановлені вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.07.2014 (справа № 2604/30297/12, № 1-кп/755/184/14).

Відтак, посилання відповідача на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності не знайшли свого підтвердження.

Суд також надає оцінку тій обставині, що потерпілий ОСОБА_1 з метою захисту порушених прав подавав цивільний позов до ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження № 2604/30297/12, № 1-кп/755/184/14.

Особа, яка звернулася із апеляційною скаргою, посилалася на те, що довіреність від 08.09.2006 не була визнана недійсною і на те, що позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, не підлягають задоволенню.

Разом з тим, видача довіреності за своєю правовою природою не є правочином щодо відчуження майна. Відтак, не ґрунтуються на нормах законодавства доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції помилково визнав недійсним наступний правочин (договір купівлі-продажу квартири) після одностороннього правочину з видачі довіреності, який у встановленому порядку не було визнано недійсним.

Твердження ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири з підстав відсутності волевиявлення на його укладення, спростовуються наявними в матеріалах справи даними та поясненнями ОСОБА_1 в судових засіданнях.

Доводи апеляційної скарги про те, оскаржуваним рішенням позивача не було зобов'язано повернути ОСОБА_2 сплачені нею кошти в розмірі 418 000 грн. не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 заявив вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним і повернення йому квартири, вимога про стягнення коштів на користь ОСОБА_2 не заявлялась. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, кошти за вказаним договором позивач в розпорядження не отримував.

Доводи апеляційної скарги про те, що ключі, документи і загалом спірна квартира фактично були у володінні ОСОБА_3 і позивач згодом отримав частину коштів від її реалізації, а відтак схвалив вчинений від його імені правочин, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і носять характер припущень. Зокрема, правомочністю розпорядження спірною квартирою був наділений ОСОБА_1 як власник, і користування, а також фактичне володіння нею інших осіб не наділяє останніх правом вирішувати подальшу долю цього майна, у тому числі шляхом відчуження.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути підставою для його скасування, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: