АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 526/2496/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2602/16Головуючий у 1-й інстанції Киричок С. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Кузнєцової О.Ю.

суддів : Хіль Л.М., Мартєва С.Ю.

при секретарі: Колодюк О.П.

за участі відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 серпня 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом та просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №PLQ0GL від 09 листопада 2007 року у розмірі 13 885,89 Доларів США, що станом на 23 жовтня 2015 року складає 309 377,63 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 09 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №PLQ0GL відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 16000 доларів США на термін до 09 листопада 2027 року.

Відповідач взяті на себе зобовязання належним чином не виконував, а тому станом на 23 жовтня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 13 885,89 Доларів США.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із зустрічним позовом в якому просив визнати недійсним кредитний договір №PLQ0GL від 09 листопада 2007 року та застосувати двосторонню реституцію.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що за договором споживчого кредиту кредитодавець не повідомив його у письмовій формі про всі істотні умови кредитування; кредитний договір не містить графіка платежів; кошти в погашення кредиту зараховувалися не на рахунок, передбачений договором, а на інший рахунок; умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків спрямованих на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним; страховий платіж у сумі 1943 долара США готівкою через касу не видавався.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 серпня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № PLQ0GL від 09.11.2007 року в розмірі 13885,89 доларів США, що за курсом 22,28 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.10.2015 року складає 309 377,63 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, відмовивши у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № PLQ0GL, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 16000,00 доларів США. на термін до 09.11.2027 року. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Умовами договору визначено порядок погашення кредиту, а саме встановлено, що відповідач щомісячно в період сплати повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором , відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

З розрахунку, наданого банком, вбачається, що ОСОБА_2 порушив умови договору і станом на 23.10.2015 року має заборгованість на загальну суму 13885,89 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 12 814,85 доларів США; заборгованості по процентах за користування кредитом 1052,00 долари США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 19,04 доларів США.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими коштами боржник зобовязується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим до його виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобовязанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання, згідно положень ст. 625 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; боржник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому протягом восьми років виконував його умови, а отже розумів їх, з ними погоджувався і не вважав свої права при укладанні договору, порушеними. З цих підстав, заборгованість, що виникла внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе договірних зобовязань, підлягає стягненню на користь банку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що кредитні кошти банком йому не видавалися є неспроможними.

Так, 12 листопада 2007 року ним було підписано заяву на видачу готівки у розмірі 16000 доларів США, які були йому видані через касу банку (а.с. 15). При цьому, описка в найменуванні кредитного договору, допущена касиром, не має істотного значення по справі, оскільки отримання вказаної суми саме за кредитним договором №PLQ0GL від 09 листопада 2007 року повною мірою узгоджується зі змістом самого договору, з яким ОСОБА_2 був ознайомлений, про що свідчить його підпис на банківському примірнику договору.

Посилання апелянта на те, що до виплати за умовами кредитного договору №PLQ0GL від 09 листопада 2007 року підлягало 17943 доларів США, не узгоджуються з умовами вказаного договору, оскільки п. 1.1 встановлено суму кредиту, а саме 16000 доларів США. Страховий платіж у розмірі 1943 долари США, відповідно до умов договору не підлягає виплаті боржнику через касу банку.

Посилання апелянта на невідповідність доказів одержання ним кредитних коштів вимогам Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Таким чином, положення вказаного Наказу не визначають форму письмових доказів, що подаються до суду в порядку визначеному ЦПК України.

Відсутність доказів відкриття банком рахунку для зарахування коштів на погашення заборгованості за договором не спростовує висновків місцевого суду, оскільки протягом восьми років ОСОБА_2 здійснював часткове погашення заборгованості по кредиту, а банком здійснювалось відповідне нарахування, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

При цьому, ОСОБА_2 не заявляв будь-яких вимог повязаних із порушенням банком своїх зобовязань по договору, в частині відкриття валютного рахунку.

Окрім того, як підтверджується виписками по рахунках бухгалтерського обліку, відкритих на ОСОБА_2, що містяться в матеріалах справи, йому були відкриті відповідні рахунки, а саме: №0160 позичковий рахунок; №0440 рахунок процентів; №3149 рахунок для нарахування комісії. Для відкриття таких рахунків не потрібно укладення окремих договорів на кожен рахунок, оскільки вони не є поточними.

Постанова НБУ «Про затвердження Інструкцї про порядок відкриття, використання та закриття рахунків в національній та іноземній валютах» №492 від 12 листопада 2003 року регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах.

Відповідно до п. 1.8 Інструкції поточний рахунок це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

З викладеного вбачається, що Інструкція, а яку посилається апелянт в обґрунтування своїх заперечень, не розповсюджується на порядок відкриття рахунків, перелічених вище.

Всупереч вимогам ч.3 ст.10, ч1. ст. 60 ЦПК України, апелянт на надав будь-яких доказів того, що ним з ПАТ КБ «ПриватБанк» укладався інший кредитний договір, а тому відповідні доводи апелянта не заслуговують на увагу.

Доводам апелянта щодо порушення банком положень ЗУ «Про захист прав споживачів» місцевим судом надано належну оцінку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Боржником не спростовано факт підписання ним кредитного договору №PLQ0GL від 09 листопада 2007 року, відтак він вважається таким, що повною мірою ознайомлений з його умовами

ОСОБА_2 не вказав, які саме умови договору він вважає несправедливими та такими, що порушують баланс прав та обовязків сторін, а також не зазначив, які саме відомості щодо умов кредитування були приховані від нього банком.

Аналіз спірного кредитного договору вказує на те, що його зміст повною мірою відповідає положенням ЦК України та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Відомості про те, що ОСОБА_2 звертався до банку за розясненням певних положень кредитного договору у матеріалах справи відсутні, а тому, враховуючи, що він протягом 8 років здійснював часткове погашення кредитної заборгованості, колегія суддів вважає доведеним факт усвідомлення боржником характеру та змісту правовідносин із банком та умовами спірного договору.

Відсутність зазначення валюти платежу у додатковій угоді від 29 вересня 2010 року не спростовує правильності висновків місцевого суду, оскільки докази, наявні у матеріалах справи, у їх сукупності та взаємозвязку, а також сам апелянт, вказують, що правовідносини між сторонами виникли на підставі валютного кредитування, здійсненого банком в іноземній валюті, а саме доларах США.

Відсутність відомостей про спірний кредит та ОСОБА_2 як боржника у Реєстрі позичальників не спростовує висновків місцевого суду, оскільки відповідно до п. 1.2 Положення про єдину інформаційну систему «Реєстр позичальників», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27 червня 2001 року №245, єдина інформаційна система "Реєстр позичальників" (далі - ЄІС "Реєстр позичальників") створюється і функціонує на добровільних (договірних) засадах для зменшення ризиків, що виникають при обслуговуванні юридичних та фізичних осіб (далі - клієнти) у банках України внаслідок неповної інформації про клієнта.

Таким чином, внесення відомостей до «Реєстру позичальників» є правом, а не обовязком банку, і відсутність у ньому відомостей про кредитний договір та заборгованість по ньому не може свідчити про те, що він не був укладений.

Вказане підтверджується листом Національного банку України від 12 липня 2016 року (а.с. 128), в якому вказується, що ПАТ КБ «ПриватБанк» припинило направлення відомостей до ЄІС «Реєстр позичальників» з 17 жовтня 2005 року.

Стягнення судом першої інстанції з ОСОБА_2 судового збору на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» повною мірою відповідає вимогам ч.1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не звільнений від сплати судового збору як відповідач за позовом банку про стягнення заборгованості.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, апелянтом не наведено.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді Л.М. Хіль

ОСОБА_4

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: