Яготинський районний суд Київської області
ун. № 382/1047/16-ц
пр. № 2/382/527/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2016 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Бурзель Ю.В.,

за участю секретаря - Нікішина П.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Яготині Київської області позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом.

Зазначала, що 12 квітня 2014 року вона та ОСОБА_4 склали розписку, за умовами якої ОСОБА_4 взяв на реалізацію у неї до 12 квітня 2015 року автозапчастини на загальну суму 36 тис. грн.

У цій же розписці ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання виплатити їй суму в розмірі 36 тис. грн. до 12 квітня 2015 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання в повному обсязі не виконав, на прохання добровільної сплати боргу не відреагував, залишок невиплачених грошових коштів по розписці складає 17500 грн., просила визнати зобов'язання, яке взяв на себе ОСОБА_4 у розписці, складеній 12 квітня 2014 року грошовими, стягнути з ОСОБА_4 на її користь 17500 грн. боргу по розписці та судові витрати по справі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Пояснив, що відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України між сторонами укладено змішаний договір, тобто договір, який містить елементи різних договорів. У першій частині розписки мова йде про реалізацію запчастин. Проте в другій частині розписки йдеться про те, що остаточною датою розрахунку за товар (автозапчастини), що були передані ОСОБА_4 на реалізацію на загальну суму 36500 грн. є 12 квітня 2015 року, при цьому вказуючи таке зобов'язання, ОСОБА_4 взяв на себе безумовне грошове зобов'язання, що має бути ним виконане у визначений у правочині строк - до 12 квітня 2015 року. З контекстного розуміння правовідносин, що виникли між сторонами спору під час укладення спірної розписки вбачається, що відповідач зобов'язався надати позивачеві послугу у виді здійснення реалізації належних ОСОБА_3 запчастин. Таку послугу ОСОБА_4 надавав. Як вбачається з тексту розписки між сторонами плата за послуги з реалізації запчастин не встановлювалася, так як оплатою було право відповідача визначати ціну продажу автозапчастин на власний розсуд, що передбачало його комерційну вигоду від надання ОСОБА_3 вказаних послуг по реалізації запчастин. Щодо виконання ОСОБА_4 грошового зобов'язання у визначений у розписці строк, то у розписці не пов'язується факт розрахунку у визначеній сторонами сумі з фактом повної реалізації отриманого ОСОБА_4 товару. Тому у випадку, коли настала дата виконання грошового зобов'язання, а товар, чи його частина, залишився нереалізованим, це не є підставою уникнення ОСОБА_4 виконання грошового зобов'язання, яке він взяв на себе шляхом складення і підписання спірної розписки, оскільки ОСОБА_4 взяв на себе безумовне зобов'язання по реалізації автозапчастин (без будь-яких застережень на випадок їх неповної реалізації на визначену у розписці дату проведення розрахунку) та сплаті за них коштів у визначеній сумі без вказання сторонами у розписці, що така сплата ОСОБА_4 грошових коштів настає лише у випадку їх повної та остаточної реалізації. Крім того, представник позивача надала клопотання про стягнення витрат на правову допомогу.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що відповідач взяв у позивача товари під реалізацію, частину товару він реалізував, а отже повернув позивачу 17500 грн., решту товару він не реалізував, відповідно гроші ОСОБА_3 не повернув. Саме така домовленість була між позивачкою та відповідачем, про що свідчать і тексти розписок. ОСОБА_4 навіть намагався повернути решту запчастин позивачці, однак вона такі запчастини приймати відмовилась.

Заслухавши доводи представника позивача та представника відповідача, вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 12 квітня 2014 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 на реалізацію автозапчастини на загальну суму 36500 грн., про що ОСОБА_4 написав власноруч розписку, в якій зобов?язався повернути грошові кошти в розмірі 36500 грн. до 12 квітня 2015 року.

У вказаний строк ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 17500 грн. за фактично реалізовані запчастини (а.с. 5, 5 зворот розписки на 12500 грн. і 5 тис. грн.).

За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, на підставі договорів та інших правочинів. Стаття 6 та стаття 627 ЦК України закріплюють принцип свободи договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка та представник позивача посилаються на те, що в другій частині розписки йдеться про те, що остаточною датою розрахунку за товар (автозапчастини), що були передані ОСОБА_4 на реалізацію на загальну суму 36500 грн. є 12 квітня 2015 року, при цьому вказуючи таке зобов'язання, ОСОБА_4 взяв на себе безумовне грошове зобов'язання, що має бути ним виконане у визначений у правочині строк - до 12 квітня 2015 року і що у розписці не пов'язується факт розрахунку у визначеній сторонами сумі з фактом повної реалізації отриманого ОСОБА_4 товару, а тому у випадку, коли настала дата виконання грошового зобов'язання, а товар, чи його частина, залишився нереалізованим, це не є підставою уникнення ОСОБА_4 виконання грошового зобов'язання, яке він взяв на себе шляхом складення і підписання спірної розписки, оскільки ОСОБА_4 взяв на себе безумовне зобов'язання по реалізації автозапчастин.

Разом із тим, оцінюючи відповідно до правил ст. 212 ЦПК України надані сторонами докази, зокрема, розписки сторін по справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що згідно розписки від 12 квітня 2014 року ОСОБА_4 повинен повернути ОСОБА_3 кошти у сумі 17500 грн. 12 квітня 2015 року незалежно від того, чи були реалізовані запчастини, чи ні.

При цьому суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_3 не бажає забирати запчастини назад, що підтверджено у судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_5

Суд приймає до уваги ту обставину, що представник відповідача не оспорює виникнення у ОСОБА_4 грошового зобов'язання і ту обставину, що такий спосіб захисту права як визнання зобов'язання грошовим не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених чинним законодавством, оскільки захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, а власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який частіше за все прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Також суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що грошове зобов'язання ОСОБА_4 відповідно до умов розписки від 12 квітня 2014 року полягає в тому, що ОСОБА_4 взяв на себе обов'язок повернути ОСОБА_3 кошти від фактично проданих запчастин і такий обов'язок ОСОБА_4 виконав, сплативши ОСОБА_3 кошти після продажу автозапчастин на відповідну суму. Право вимоги решти кошті, які фактично є компенсацією вартості нереалізованих ОСОБА_4 запчастин, ОСОБА_3 згідно розписки від 12 квітня 2014 року могла б набути лише після реалізації решти переданих ОСОБА_4 запчастин, станом на час розгляду справи доказів того, що ОСОБА_4 реалізував решту запчастин у суді здобуто не було, а відтак у ОСОБА_3 існує лише право вимагати повернення переданих ОСОБА_4 і нереалізованих ним запчастин.

Ураховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 509, 526 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Бурзель