Справа № 495/1513/16-ц
11 травня 2016 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої одноособово - судді Гайда-Герасименко О.Д.,
при секретарі - Калантиренко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.
Представник позивачки в судове засідання не з'явився, але надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, без фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивачки ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13.11.2014 року.
За своє життя 12.09.1997 року мати позивачки ОСОБА_2 залишила заповіт посвідчений завідуючою Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №1-3373.
Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті.
Згідно заповіту від 12.09.1997 року мати позивачки ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належить на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала позивачці ОСОБА_1.
За своє життя мати позивачки ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 1997 року придбала квартиру №10, яка розташована в житловому будинку АДРЕСА_1 загальною площею - 36,20 кв.м., житловою площею - 17,2 кв.м., яка складається з: 1- коридор, площею 4,9 кв.м.; 2 - житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 3 - кухня, площею 8,8 кв.м.; 4 - санвузол, площею 1,0 кв.м.; 5 - ванна кімната, площею 2,6 кв.м.; 6 - балкон, площею 1,7 кв.м.. Договір було складено за №786/Б від 17.06.1997 року в представництві Одеської товарної біржі в м.Білгород-Дністровському.
Положенням п.3 ч.12 даного договору передбачено, що подальшому нотаріальному посвідченню він не підлягає. Цей пункт було включено до Договору відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», якою передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Обов'язкове нотаріальне посвідчення Цивільним кодексом УРСР, який діяв на той час, було передбачено лише для договорів купівлі-продажу житлових будинків, поняття «житловий будинок» і «квартира» у законодавстві розрізняються.
Таким чином, відповідно до діючого законодавства України на той час, мати позивачки не повинна була нотаріально посвідчувати договор купівлі-продажу нерухомого майна №786/Б від 17.06.1997 року, оскільки був посвідчений Одеською товарною біржею, в зв'язку з чим після укладення даного договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали.
Сторонами умови укладеного договору купівлі-продажу від 17.06.1997 року були повністю виконані.
Квартира №10, яка розташована в житловому будинку АДРЕСА_1 відповідно до реєстраційного посвідчення від 20 червня 1997 року була зареєстрована Білгород-Дністровським БТІ у реєстровій книзі №90 за реєстром №5212 за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №786/Б від 17.06.1997 року, що підтверджується технічним паспортом від 20.06.1997 року.
21 березня 2015 року позивачка звернулась до Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері ОСОБА_2.
Але, Білгород-Дністровською міською нотаріальною конторою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері ОСОБА_2 на квартиру №10, яка розташована в житловому будинку АДРЕСА_1 в зв'язку з тим, що правовстановлюючим документом на квартиру є договір купівлі-продажу №786/Б, посвідчений Одеською товарною біржею від 17.06.1997 року, що не відповідає вимогам чинного законодавства та рекомендовано звернутись до суду, що підтверджується листом від 27.11.2015 року №1747/02-14 та постановою від 16.02.2016 року №176/02-31.
Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємиць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 та листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року №24-753/0/4-13 про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі обґрунтованої відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно - правовий спір, в зв'язку з чим особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, лист та постанова нотаріуса є належним доказом відсутності умов у позивачки для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.
Позивачка відповідно до ст.1298 ЦК України не мала можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Стаття 41 Конституції України наголошує на праві кожної людини володіти, розпоряджатись та користуватись своєю власністю. Статтею 319 ЦК України наголошує на тому, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.
В зв'язку з чим, позивачка була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а також право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За таких обставин суд вважає, что вимоги позивачки обґрунтовані, доказані і підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.328, 1233, 1297 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, а саме: квартиру №10, яка розташована в житловому будинку АДРЕСА_1 загальною площею - 36,20 кв.м., житловою площею - 17,2 кв.м., яка складається з: 1- коридор, площею 4,9 кв.м.; 2 - житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 3 - кухня, площею 8,8 кв.м.; 4 - санвузол, площею 1,0 кв.м.; 5 - ванна кімната, площею 2,6 кв.м.; 6 - балкон, площею 1,7 кв.м., яке відкрилось після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя