У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Попович О.В.,
Остапчука Д.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «ЛМ Плюс», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про визнання недійсними рішення загальних зборів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_13 - на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що учасники Приватного підприємства «ЛМ Плюс» (далі - ПП «ЛМ Плюс») на загальних зборах 10 червня 2014 року прийняли рішення (протокол від 10 червня 2014 року № 2), яким всупереч її волі та за її відсутності призначили позивачку виконуючою обов'язки директора підприємства та зобов'язали здійснити пошук кандидатів на посаду директора ПП «ЛМ Плюс». Зазначене рішення вважає незаконним та таким, що порушує її конституційне право на працю відповідно до ст. 43 Конституції України. Крім того, покладення на неї обов'язків директора ПП «ЛМ Плюс» та обов'язку з пошуку кандидатів на посаду директора підприємства відбулося під час її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Просила визнати недійсним рішення загальних зборів учасників ПП «ЛМ Плюс» від 10 червня 2014 року у частині призначення її виконуючою обов'язки директора ПП «ЛМ Плюс» (п. 3) та у частині доручення їй пошуку кандидатів на посаду директора підприємства (п. 2).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_13, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників підприємства позивачка обрала спосіб захисту своїх трудових прав, який не передбачений нормами КЗпП України.

З такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що відповідно до рішення загальних зборів власників ПП «ЛМ Плюс» від 14 листопада 2013 року № 1 співвласниками підприємства є ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_8., ОСОБА_12 (а. с. 4).

Розпорядженням ПП «ЛМ Плюс» від 29 лютого 2012 року № 1 ОСОБА_6 звільнено з посади директора у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною з 29 лютого 2012 року та призначено виконуючою обов'язки директора КорчинськіЯ.І. з 01 березня 2012 року (а. с. 12).

На загальних зборах учасників ПП «ЛМ Плюс», оформлених протоколом від 10 червня 2014 року № 2., вирішено до моменту призначення новообраного директора підприємства призначити ОСОБА_6 виконуючою обов'язки директора ПП «ЛМ Плюс», доручено ОСОБА_6 пошук кандидатів на посаду директора ПП «ЛМ Плюс» і винесення питання про призначення директора серед кандидатів на розгляд загальних зборів учасників (а. с. 8, 9).

Із зазначеного протоколу загальних зборах учасників ПП «ЛМ Плюс» убачається, що на зборах були присутні: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та відсутні ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК Укроаїни).

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Вважаючи, що позивачкою неправильно обрано спосіб захисту свого права, суди послалися на п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», згідно з яким спори, пов'язані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх з посади, розглядаються в порядку цивільного судочинства як трудові спори. Способом захисту порушених або оспорюваних прав у таких категоріях спорів є позов про поновлення на посаді, зобов'язання усунути перешкоди у виконанні посадових обов'язків тощо відповідної посадової особи господарського товариства, а не позов про визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів акціонерів (учасників) товариства чи наглядової ради товариства.

Разом з тим суди не врахували, що у даному випадку позивачкою заявлено позов не з підстав наявності перешкод у виконанні посадових обов'язків, а навпаки, з підстав незаконного покладення на неї обов'язків директора підприємства, чим, посилаючись на ст. 43 Конституції України, ОСОБА_6 вважала відповідач порушив її право на працю, а саме вільно обирати працю і вільно на неї погоджуватися.

Крім того ,у тому ж пункті 3 постанови пленуму зазначено, що у порядку цивільного судочинства слід розглядати і спори між учасником (засновником, акціонером) господарського товариства та товариством, що виникають не з корпоративних, а з трудових відносин посадових осіб товариства, якщо однією зі сторін, які беруть участь у справі, є фізична особа.

Основними принципами кооперації згідно із ст. 4 Закону України «Про кооперацію» є, зокрема, безпосередня участь членів кооперативної організації у її діяльності, рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону до основних прав члена кооперативу відносяться, зокрема, право на участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління кооперативом.

Законами, що регулюють діяльність окремих типів кооперативів або кооперативів за напрямами їх діяльності, та статутом кооперативу можуть бути передбачені додаткові права та обов'язки його членів (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про кооперацію).

Частиною 3 ст. 41 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що до приведення статутів у відповідність із цим Законом кооперативи та кооперативні об'єднання, керуються положеннями чинних статутів у частині, що не суперечить цьому Закону.

Здійснення членом кооперативу права на участь у діяльності і управлінні кооперативом, в тому числі при прийнятті рішень органом управління кооперативу, забезпечується, в першу чергу, порядком скликання і проведення загальних зборів членів кооперативу, передбаченим ст. 15 Закону України «Про кооперацію» та статутом кооперативу.

Так, ст. 15 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що про дату, місце, час проведення та порядок денний загальних зборів члени кооперативу повинні бути повідомлені не пізніше ніж за 10 днів до визначеного строку їх проведення. Кожний член кооперативу чи уповноважений кооперативу має один голос, і це право не може бути передано іншій особі. Рішення загальних зборів членів (зборів уповноважених) кооперативу про прийняття, внесення змін до статуту, вступ до кооперативного об'єднання або вихід з нього та про реорганізацію або ліквідацію кооперативу вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як 75 відсотків членів кооперативу, присутніх на загальних зборах кооперативу. З інших питань рішення приймаються простою більшістю голосів членів (уповноважених) кооперативу, присутніх на його загальних зборах.

Таким чином, за змістом ст. 15 Закону України «Про кооперацію» для проведення загальних зборів членів кооперативу і прийняття цими зборами правомочних рішень необхідно дотриматися процедури і строків скликання загальних зборів, забезпечити особисту присутність на зборах більшості від загальної кількості членів кооперативу та особисте голосування більшості (простої чи кваліфікованої) присутніх на зборах членів кооперативу при прийнятті рішення.

Право окремих членів кооперативу на участь у загальних зборах і голосуванні при прийнятті рішення є порушеним та підлягає захисту у випадку їхньої відсутності на зборах через недотримання органами кооперативу вимог закону і статуту кооперативу про порядок скликання і проведення зборів.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 05 березня 2014 року у справі № 6-10цс14.

Разом з тим з наданої фотокопії протоколу загальних зборів засновників ПП «ЛМ Плюс» вбачається, що у зборах брало участь чотири учасника, частка у статутному капіталі яких складає: 12,5 + 12,5 + 18,75 + 12,5, тобто 56,25 %.

У позовній заяві ОСОБА_6 вказувала, що незважаючи на те, що вона є власником 12,5 % статутного капіталу ПП «ЛМ Плюс», рішення загальних зборів учасників від 10 червня 2014 року прийнято без її участі.

Крім того, суди не врахували, що відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян на працю включає і право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що згідно зі ст. 5-1 КЗпП України гарантується державою. Зазначене рішення про призначення ОСОБА_6 виконуючою обов'язки директора ПП «ЛМ Плюс» відбулося у період її перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і питання щодо переривання такої відпустки та вихід на роботу законодавець вніс виключно на розсуд жінки і будь-яких виключень з цього не передбачено.

Вказані обставини судами не перевірено.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2015 року представником ПП «ЛМ Плюс» до суду першої інстанції подано заяву про визнання позову ОСОБА_6, у якій з посиланням на ст. 31 ЦПК України відповідач просив ухвалити рішення про задоволення позову в повному обсязі (а. с. 37).

Посилаючись на ч. 4 ст. 174 ЦПК України, відповідно до якої, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, суд першої інстанції не обґрунтував, чим саме визнання відповідачем позову порушує права третіх осіб у справі.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтуються на припущеннях, судами не встановлено фактичних обставин, а на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, тому судові рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_13 - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
Д.О. Остапчук
О.В. Попович
О.М. Ситнік