У х в а л а

іменем україни

29 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права на 17/100 частину квартири та визнання частково недійсним договору дарування квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, який неодноразово уточнював, та остаточно просив визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4, визнати за ним право власності на 17/100 часток спірної квартири та визнати частково недійсним договір дарування від 27 липня 2015 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в частині відчуження 17/100 часток квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що в період його шлюбу з ОСОБА_7 їй батько подарував квартиру. На момент укладення договору дарування дана квартира не була повністю готова для проживання. За рахунок спільних сімейних коштів та особистої участі позивача та його батька в будівельних роботах значно збільшилася ринкова вартість квартири, тому він претендує на визнання її спільним майном колишнього подружжя на підставі ст. 62 СК України.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що проведені в період шлюбу сторін ремонтні роботи не призвели до збільшення якісних характеристик квартири та істотного збільшення вартості належного відповідачці майна, тому відсутні підстави для визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділу, а відтак відсутні й підстави для визнання договору дарування недійсним.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

А.О.Леванчук

О.В.Ступак