Провадження №2/761/293/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі: головуючого - судді Малинникова О.Ф

при секретарі - Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири, -

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири.

Позивач зазначила, що на підставі договору від 07.07.1998 року про інвестування будівництва була придбана на ім'я їх сина ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 за її кошти та кошти її чоловіка ОСОБА_3, третя особа, з яким на той час вони працювали у Росії. Свідоцтво про право власності було оформлено на їх сина ОСОБА_2, відповідача. Згідно із довідкою про реєстрацію у квартирі проживають чотири особи: їх син - власник ОСОБА_2, вона, її чоловік та донька ОСОБА_4, сестра власника. На даний час відповідач вирішив продати квартиру, хоча при купівлі квартири були вкладені гроші батьків, тоді ж з сином була домовленість про переоформлення квартири на неї, позивача, що він не виконав. Позивач, посилаючись на ст. 392 ЦК України про визнання права власності, та на викладені доводи, що квартира придбана за кошти її та чоловіка просила визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 25.07.2014 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

У березні 2015 року позивач (а.с. 173) позивач змінила підстави позову про визнання права на ? частину квартири з підстав, викладених у положеннях ст.ст. 22, 79 Кодексу про шлюб та сім'ю (у редакції від 30.01.1996 року) та ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність» щодо права спільної власності подружжя та права спільної власності громадян.

Ухвалою суду від 13.05.15 року третю особу ОСОБА_3 залучено співвідповідачем.

У запереченнях ОСОБА_5, який зазначив, що квартира придбана за кошти позичені ним у діда, про що було відомо батькові та двоюрідному брату, а також за його особисті заощадження, натомість позивачка не мала таких коштів, щоб інвестувати будівництво. Посилання позивачки на поділ квартири, як спільного майна подружжя є безпідставним, оскільки не відноситься до шлюбних правовідносин між нею та відповідачем (а.с. 27).

У поясненнях ОСОБА_6 йдеться про те, що він з позивачкою позичили сину гроші у сумі 51.000 доларів США, які він перерахував 08.07.1998 року із свого рахунку. Син зобов'язався повернути борг протягом трьох років і дійсно у квітні 2001 року гроші повернув. Окрім того, ОСОБА_6 зазначив, що син з 1997 року займався комерційною діяльністю, про що йому було відомо. Як зазначив ОСОБА_6, якщо позивачка вважає, що ним було витрачені гроші не в інтересах сім'ї, то вона вправі вирішити спір між ними, подружжям, окремо. Домовленостей про набуття спільної власності з відповідачем не було. (а.с. 65).

У заяві від 14.11.2015 року відповідач просив відмовити у позові за пропуском строку позовної давності (а.с. 75).

Відповідачем також подані додаткові заперечення (а.с. 77) з посиланням на додаткові обґрунтування викладені у запереченнях.

У поясненнях, поданих до суду 26.05.2015 року позивач зазначила, що квартира придбавалась за кошти її та її чоловіка і вона проживала у квартирі з 1998 року до вересня 2014 року, до того, як син не впустив її у квартиру. Вона виписувалась з квартири у зв'язку із роботою у Росії, де вона працювала тривалий час. Доводи відповідача на його участь у купівлі квартири не мають достовірних підтверджень доказами.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, пояснивши при цьому, що на сина, відповідача у справі, квартира була оформлена формально, а фактично придбана за рахунок подружжя. Зареєстрована у квартирі з 2014 року, але не проживає, оскільки відповідач позбавив її такої можливості. Договір інвестування будівництва квартири був укладений із сином ОСОБА_2, всі документи щодо інвестиційного внеску та інші, пов'язані із будівництвом квартири мабуть також значаться на його ім'я, хоча кошти були надані його батьками. З 2001 року не звертались з даного спору, оскільки у квартирі не проживали оскільки проживали і працювали за кордоном, де і на даний час працює донька та батько, які там же зареєстровані та проживають, маючи відповідне громадянство за місцем реєстрації.

Представники, які представляють інтереси обох відповідачів, підтримуючи у судовому засіданні заперечення відповідачів проти позову, зазначили наступне.

Стосовно позиції ОСОБА_2 до заявлених вимог, представники підтвердили, вважаючи установленими зібраними доказами факти, що гроші на будівництво квартири були дійсно перераховано із спільного банкового рахунку його батьків у борг, який був повернутий позивачем батькові, що останнім було підтверджено у процесі розгляду справи, зокрема, у письмових поясненнях, з посиланням на те, що у разі спору щодо отриманої ним суми 51.000 доларів повернутого сином боргу, позивачка має звертатись до нього щодо поділу майна подружжя.

Вся нерухомість, належна подружжю оформлена на позивача, крім спірної квартири, яка будувалась для сина і на нього ж оформлені всі документи. Син був бізнесменом, займався комерційною діяльністю, тож накопичив 25.000 доларів США, згодом працював у фірмі, отримав акції. Крім того, повернути борг йому допоміг дід, який маючи відповідні статки, надав його гроші у доларах для повернення боргу. Зі слів відповідачів стверджує що позивач знала про те, що гроші були надані сину у борг. Що стосується продажу батьком автомобілів, то вони не мають відношення до справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представників відповідачів та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Як вбачається із матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб - 20 квітня 1973 року у Дзержинському ЗАГСі м. Харькова. Від шлюбу мають двох дітей сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 1979 року по 1984 рік він працював у м. Семферопіль другим секретарем Кримського обкому комсомолу, депутатом Ради народних депутатів. На його сім'ю була надана трьохкімнатна квартира за адресою АДРЕСА_2. З 1984 році у зв'язку із навчанням у Дипломатичній Академії Міністерства закордонних справ СССР сім'я переїхала до м. Москва, після її закінчення працював у МЗС СССР. Де і отримав квартиру у місті Москва (згідно умов вступу до Академії) за адресою: АДРЕСА_3, що складалася з двох кімнат. У подальшому ОСОБА_3 працював на дипломатичній роботі по 1998 рік. На той час був збудований будинок на виділеній земельній ділянці 0,7 га. у АДРЕСА_7. Батько позивача прийняв громадянство України у 2002 році, і працював в Україні на запропонованій посаді у банку. Позивач на 1996 рік вирішив залишитись проживати у м. Києві, поступив на підготовчі курси і у 1996 році після чого вступив до ОСОБА_10 Управління у м. Києві, тому було вирішено придбати квартиру у м. Києві для забезпечення його житлом, у зв'язку із чим 07.07.1998 року ОСОБА_2 уклав договір № 82 на інвестування будівництва квартири АДРЕСА_4. ОСОБА_3 були перераховані 08 липня 1998 року із Банку ,,Дойче - Банк,, на рахунок ТОВ «Житло - Буд» гроші у сумі 51 000 доларів США. ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру № АДРЕСА_6 14.08.1998 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за позовом останнього розірвано.

Звертаючись до суду у липні 2014 року з позовом про визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_6, позивачка посилається, що квартира була збудована за кошти подружжя, тому вона має право на визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_6.

У процесі розгляду справи позивач змінювала підстави позову. У останній заяві від 02.03.2015 року, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 175 та 202 СК України просила визнати за нею право на на ? частину квартири АДРЕСА_6. У судовому засіданні на запит судді щодо уточнення підстав з огляду на те, що вона посилається на статті Сімейного кодексу, що передбачають за змістом неоднакові підстави, позивач підтвердила що просить застосувати положення статей, які передбачають рівність часток для кожного із подружжя на спільно нажите за їх кошти майно.

Заперечуючи проти позову, у процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_2 просив прийняти до уваги фактичні обставини справи, характер відносин сторін, докази щодо джерел на сплату коштів на придбання квартири АДРЕСА_4 та їх повернення, факту реєстрації квартири саме на нього, ОСОБА_2 за відсутності будь якого договору та домовленості між ним та батьками на створення сумісної власності стосовно квартири належної ОСОБА_2, право на яку позивачка на протязі 17 років не оспорювала щодо правомірності набуття та належності сину цієї квартири. А також врахувати, що як громадянка Російської Федерації вона не бажала набувати житло на Україні ніколи, маючи на праві власності будинку у селищі Нікольське, Бєлгородської області, вілли у м. Будва Чорногорії тобто матеріальне забезпечення у тому числі житлом на усі роки і на усі періоди року, зазначає, що батьківську тимчасову матеріальну допомогу не можна за її юридичною природою розцінювати, як участь у придбанні квартири на ім'я особи, яка була учасником у будівництві будинку АДРЕСА_6 з метою придбання квартири № 35 у цьому будинку, що підтверджено документацією щодо виконання договору про інвестування зазначеного будівництва.

Судом встановлено, що згідно із договором № 82 на інвестування будівництва квартир у 64-х квартирному житловому будинку по АДРЕСА_6 від 07 липня 1998 року (а.с. 5), укладеним між ТОВ «Житло - Буд», інвестором-підрядчиком та ОСОБА_7, як учасником, який інвестує грошові кошти на будівництво зазначеного будинку (п.1 договору) та згідно із п.1.3 після передачі інвестицій у повному обсязі інвестор підрядчик передає квартиру № 35 загальна площа 120 кв.м. на 1-ому поверсі блоку «Г» будинку № 14 після здачі цього будинку у експлуатацію. Згідно із пп.2 зазначено, що «платівником за учасника у даному договорі може виступати ОСОБА_1»

У відповідності із ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» № 3718-12 від 16.12.93 року (діючого на час виникнення правовідносин щодо набуття права власності у справі) про підстави виникнення права приватної власності, діючого на час виникнення правовідносин між ОСОБА_2 та ТОВ «Житло - Буд», громадянин набуває права власності на зокрема майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Положеннями ст.128 ЦК УРСР (у редакції 1997 року, діючого на час виникнення правовідносин щодо набуття права власності у справі)) момент виникнення права власності у громадян за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно акту приймання № 35 від 22.07.1998 року на підставі договору інвестування № 82 від 07.07.1998 року квартира АДРЕСА_5 передана ОСОБА_7.

Тоді ж у 1998 році БТІ видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_2.

Відповідно Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 15.08.1998 року ОСОБА_7 видане свідоцтва про право власності від 14 серпня 1998 року на квартиру АДРЕСА_5, що складається із 3-х кімнат житлова площа 64,8 кв.м., загальна площа - 114,8 кв.м.

Згідно із Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 204) 28.10.2014 року зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2014 року, зареєстрована за власником ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_5, що складається із 3-х кімнат житлова площа 64,8 кв.м., загальна площа - 114,8 кв.м.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як було вище зазначено право відповідача ОСОБА_2 на квартиру підтверджено вищенаведеними правовстановлюючими документами, щодо його права власності на квартиру АДРЕСА_5, що складається із 3-х кімнат житлова площа 64,8 кв.м., загальна площа - 114,8 кв. м., які надані відповідачем.

Досліджуючи доводи відповідача, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя у період шлюбу і тому вона має право на ? частину квартири, суд оцінюючи зібрані докази у їх сукупності, встановив наступне.

Як пояснив відповідач у запереченнях проти позову на спростування зазначених позивачем доводів, договір № 82 на інвестування будівництва квартир у 64 - х квартирному житловому будинку по АДРЕСА_1, укладений з ним 07.07.1998 року він задіяв частину інвестицій, винагороді від комерційної діяльності по виробництву італійських сирів у сумі 25 тисяч доларів США, що дорівнювало 51 965 грн., ці гроші на рахунок ТОВ «Житло - Буд» у цей же день він вніс згідно квитанції № 23 від 08.07.1998 року, що підтверджено копіями квитанцій обміну і внеску грошей.). Крім того, як зазначив ОСОБА_2 4000 доларів йому надав як матеріальну допомогу його дід ОСОБА_11. Батьком ОСОБА_2 були перераховані 51000 доларів США його батьком ОСОБА_3 із сумісного з позивачкою рахунку 08 липня 1998 року із Банку «Дойче - Банк» на рахунок ТОВ «Житло - Буд» на умовах повергнення зазначеної боргової суми. Гроші були зароблені ОСОБА_3, який тривалий час працював за кордоном разом з матір'ю. Заробітки батьків відрізнялись за розміром, хоча належать на правах спільної власності подружжю.

Маючи можливість повернути гроші, він займався комерційною діяльністю, почав залучати інвестиції з 1997 року для засновування Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо - зовнішньоторговельну фірму «Євро», та інших проектів для виробництва італійських сирів в Україні. Згодом він заснував це Товариство і став його директором у червні 1999 року.

У квітні 2001 року він повернув гроші батькові, який це підтверджує у запереченнях проти позову.

Отже, факт надання співвідповідачем ОСОБА_3 коштів у сумі у розмірі 51 000 доларів США не оспорюється сторонами. Водночас позивач, вважаючи, що ці кошти були надані синові з метою набуття права власності подружжям ОСОБА_3 та нею ОСОБА_1, не знайшли підтвердження та спростовуються зібраними за матеріалами справи доказами.

Перш за все доводи позивача спростовуються правовстановлюючими документами стосовно належності на праві власності спірної квартири ОСОБА_2, достовірність яких не оспорюється.

Посилання позивача на те, що на їх сина, відповідача у справі, квартира була оформлена формально, а фактично придбана за рахунок подружжя і тому є спільною сумісною власністю подружжя не підтвердженні матеріалами справи.

Періодичне проживання із реєстрацією у спірній квартирі з дозволу відповідних органів, як громадянці Російської Федерації та надання ОСОБА_3 певних коштів для будівництва, за його ж твердження у борг, що був повернутий, само по собі не свідчить про те, що була домовленість між подружжям про формальне оформлення всіх документів на сина, як учасника за договором № 82 на інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1.

Посилання позивача на її участь у внесенні коштів як учасниці у інвестуванні, суд вважає спростовується визначенням її статусу у п.1.2. договору № 82 на інвестування будівництва квартири, у якому чітко визначено її «плательщиком» за учасника даного договору, яким відповідно до преамбули договору визначено ОСОБА_2, на якого згодом оформлялись всі документи, які були надані сторонами, у тому числі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 204) 28.10.2014 року зареєстрованого на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2014 року про реєстрацію за власником ОСОБА_7 квартириу № 35 у будинку АДРЕСА_6, що складається із 3-х кімнат житлова площа 64,8 кв.м., загальна площа - 114,8 кв.м.

Інші докази позивача стосовно неможливості сина заробити кошти для повернення боргу, суд вважає такими, що не спростовують надані відповідачами докази, одним із яких є підтвердження співвідповідача про повернення боргу, посилаючись при цьому на можливість вирішення з ним питання щодо зазначеної суми як належного подружжю майна, яке йому повернуто позичальником.

Суд приймаючи до уваги посилання відповідача ОСОБА_2 на фактичні обставин справи, характер відносин сторін, надані докази щодо джерел на сплату коштів на придбання квартири АДРЕСА_4 та їх поверненні, вважає прийнятними заперечення обох відповідачів, що договору або домовленості між ним та його батьками на створення сумісної власності стосовно квартири належної ОСОБА_2, не було. До того ж позивач не оспорювала правомірність набуття права власності сина на квартиру багато років.

Крім того, позивач має нерухомість, яка належить їй на праві власності, а саме будинок у селищі Нікольське, Бєлгородської області, вілли у м. Будва Чорногорії являючись при цьому громадянкою Російської Федерації, що нею не оспорювалось.

З огляду на положення ст.ст. 22, 79 Кодексу про шлюб та сім'ю (у редакції від 30.01.1996 року) та ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність» щодо права спільної власності подружжя та права спільної власності громадян, які діяли на час правовідносин із спору, що розглядається, та враховуючи вищенаведені обставини, встановлені судом, суд дійшов висновку про те, що у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири слід відмовити.

Водночс останніми документами, які засвідчують право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 є свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1 видане 28.11.14 року Реєстраційною службою ГУЮ м. Києва та Рішення по державну реєстрацію прав та обтяжень від 28.11.2014 року (а.с. 204), тобто йдеться про правовстановлюючі документи на спірну квартиру, що пов'язано з правовідносинами, які виникли на час дії Цивільного Кодексу України, 2004 року. Отже, суд вважає, що слід також застосувати ст.ст. 386 та 392 ЦК України щодо засад захисту права власності та визнання права власності стосовно спірного майна, щодо якого пред'явлено позов ОСОБА_1

Що стосується заяви щодо застосування ст.267 ЦК України про наслідки спливу позовної давності, то вирішуючи дану справу по суті, суд дійшов висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину квартири не підлягають задоволенню, тобто, суд не визнав порушеним право позивача, за захистом якого вона звернувся до суду, тому суд вважає, що відсутні підстави для застосування положень ч.3 ст.267 ЦК, які згідно із ст.ст. 15, 256 ЦК мають застосовуватись для захисту порушеного права особи, яка звертається до суду.

Виходячи з наведеного на підставі ст.ст. 22, 79 Кодексу про шлюб та сім'ю (у редакції від 30.01.1996 року), та ст.ст. 15, 386, 392 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 59, 60, 169, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційному суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя: Малинников О.Ф.