У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Катєтової О.В.,Колодійчука В.М.,
Остапчука Д.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про звернення стягнення на заставне майно, зобов'язання усунення перешкод та виселення, за касаційною скаргою Гороха Артема Володимировича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 5 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Південний» (далі - ПАТ «АБ «Південний») звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно, зобов'язання усунення перешкод та виселення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року позов ПАТ «АБ «Південний» задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_7 не чинити перешкод ПАТ «АБ «Південний» у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 5 листопада 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року скасовано в частині зобов'язання ОСОБА_6, ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні квартирою та в частині їх виселення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Горох А.В., який діє в інтересах ПАТ «АБ «Південний», просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та змінити рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «АБ «Південний», суд першої інстанції виходив із того, що позивач в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», набув права власності на квартиру АДРЕСА_1. На вимоги банку про виселення відповідачі не реагують, а тому порушені права позивача як власника спірної квартири підлягають захисту шляхом зобов'язання відповідачів не чинити перешкод банку в користуванні квартирою та їх виселення без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ПАТ «АБ «Південний» було передано в іпотеку квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, право власності на цю квартиру набуто самим іпотекодержателем відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а тому підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Проте повністю погодитись із висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 27 вересня 2007 року між ОСОБА_10 та ПАТ «АБ «Південний» укладено кредитний договір та додаткову умову до нього, відповідно до яких позичальник отримав кредит у розмірі 6 500 000 грн зі сплатою 18 % річних та з кінцевим строком повернення грошових коштів до 24 вересня 2010 року.

На забезпечення належного виконання ОСОБА_10 умов кредитного договору 13 березня 2009 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Встановлено, що ОСОБА_6 передано в іпотеку банку квартиру, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів.

За змістом частини 1 статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

У клопотанні про залучення доказів (т. 2 а. с. 109-118) ПАТ «АБ «Південний» посилався на відсутність вільних жилих приміщень в будинках державного житлового фонду, а також на те, що позивачем в інтересах осіб, які підлягають виселенню з квартири, яка є предметом іпотеки, укладено договір оренди житлового приміщення з метою його надання відповідачам.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до п. п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України (статті 224-226 ЦПК України- при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову банку про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення відповідачів із спірної квартири, апеляційний суд правильно виходив із того, що в іпотеку банку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів, право власності на цю квартиру набуто самим іпотекодержателем відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а тому підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Проте апеляційний суд на порушення вимог процесуального закону не спростував доводів позивача про наміри виселення мешканців в орендоване банком житлове приміщення, не надав оцінки законності такого виселення із урахуванням положень житлового та цивільного законодавства.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Гороха Артема Володимировича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Південний», задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 5 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Кадєтова

В.М. Колодійчук

Д.О. Остапчук

О.В. Ступак