13.04.2016 Єдиний унікальний номер 205/8171/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. ДніпропетровськСправа № 205/8171/15-ц
2/205/189/16

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 194796,20 грн., проценти від суми позики у розмірі 47819,59 грн., три проценти річних в розмірі 4270,79 грн., що разом дорівнює 246886,58 грн., оскільки відповідач не повертає позивачу суму позики, наданої відповідно до розписки від 04.11.2014р.

Крім того, до суду у якості третьої особи із самостійними вимогами звернувся також ОСОБА_3, який у своєму позові до ОСОБА_1, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір позики від 04.11.2014 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посилаючись на його фіктивність, а також винести окремі ухвали про порушення закону ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і направити їх до правоохоронних органів для вжиття відповідних заходів.

ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні первісний позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі, натомість проти задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору заперечували з мотивів його необгрунтованості.

ОСОБА_3 та його представники у судовому засіданні підтримали свій позов та просили відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на його безпідставність.

ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні заяви, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

04.11.2014р. ОСОБА_1 уклав договір позики з ОСОБА_2 шляхом надання грошових коштів під розписку, у якій сума позики зазначена як «8500 дол.США, що еквівалентно 119850 грн.», з кінцевим терміном повернення 04.03.2015р.

Водночас, у судовому засіданні позивач пояснив, що фактично він передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у гривні у розмірі 119850,00 грн., оскільки на той момент у позивача була відсутня відповідна сума у доларах США.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки фактично відповідачу у позику було передано грошові кошти у гривнях, суд доходить висновку, що на підставі договору позики від 04.11.2014р. у ОСОБА_2 виник обовязок повернути грошові кошти у сумі та у валюті, у яких йому позика фактично була надана, тобто у розмірі 119850,00 грн., а не у розмірі 8500 дол.США.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Однак, відповідач порушує взяті на себе грошові зобовязання та не повернув позику у строки, встановлені в договорі, внаслідок чого сума боргу перед позикодавцем за договором позики склала 119850,00 грн.

Відповідач всупереч положенням статті 60 ЦПК України не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. №6-36цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України.

Оскільки розмір винагороди для ОСОБА_1 за договором позики від 04.11.2014р. відповідною розпискою не встановлено, розмір процентів від суми, що надана у позику, визначається на рівні облікової ставки Національного банку України та становить за період з 05.11.2014р. по 13.11.2015р. 29430,56 грн.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову також в частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої заборгованості за вказаним договором позики за період з 05.03.2015р. по 13.11.2015р., що становить 2502,07 грн.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованим, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики у загальному розмірі 151782, 63 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним вищевказаного договору позики від 04.11.2014р. як фіктивного, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як вбачається з позову третьої особи ОСОБА_3, вимоги про визнання недійсним договору позики від 04.11.2014р. мотивовані тим, що на думку третьої особи вказаний договір укладений без наміру виникнення позикових зобовязань між його сторонами, натомість спрямований на заволодіння квартирою за адресою АДРЕСА_1, власником якої є третя особа.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд не бере до уваги посилання третьої особи на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.05.2015р. та вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2015р., якими встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_3 поза його волею внаслідок шахрайський дій та в подальшому набута ОСОБА_2, оскільки такі судові рішення не можуть вважатись достатнім доказом відсутності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наміру на укладення договору позики, підтвердженого розпискою від 04.11.2014р.

Суд також критично ставиться до посилання третьої особи на те, що позивачем не надано доказів написання розписки від 04.11.2014р. саме ОСОБА_2, оскільки у вказаній розписці чітко зазначено, що вона написана ОСОБА_2, а з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи сторони до суду не звертались. При цьому суд не бере до уваги посилання представників третьої особи на те, що суд побавив їх можливості заявити клопотання про призначення експертизи у справі, оскільки залучив до матеріалів справи лише засвідчену судом копію, а не оригінал розписки, оскільки суд розяснював представникам третьої особи їх право звернутись до суду з клопотанням про призначення експертизи, а також те, що за необхідності оригінал розписки повторно може бути витребуваний у позивача.

Щодо зауважень третьої особи про невідповідність паспортних даних ОСОБА_2, вказаних у розписці від 04.11.2014р., реквізитам його паспорта громадянина України, то позивач пояснив, що при складанні розписки відповідачем надавався закордонний паспорт. Крім того, помилки у паспортних даних боржника, вказаних у розписці, самі по собі не можуть бути підставою для звільнення його від зобовязань, які виникли на підставі такої розписки.

За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_3 всупереч ч. 1 ст. 60 ЦК України не надав достатніх доказів на підтвердження того, що договір позики від 04.11.2014р. був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову про визнання такого договору недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 234, 525, 526, 610, 612, 625, 629, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04.11.2014р. у загальному розмірі 151782, 63 грн. (сто пятдесят одна тисяча сімсот вісімдесят дві гривні 63 коп.), що складається з: основної суми боргу у розмірі 119850,00 грн., процентів від суми позики за період з 05.11.2014р. по 13.11.2015р. у розмірі 29430,56 грн., трьох процентів річних від простроченої суми за період з 05.03.2015р. по 13.11.2015р. у розмірі 2502,07 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1517,82 грн. (одна тисяча пятсот сімнадцять гривень 82 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_5