Провадження №2/359/522/2016
УХВАЛА

22 лютого 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Борця Є.О.,

при секретарі судового засідання Гомолі О.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглядаючи у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

встановив:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 136000 гривень.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на 5/6 часток в житловому будин-ку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по провулку Котовського, 11 в с. Рогозів Бориспільського району; та на квартиру АДРЕСА_1.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечує проти задоволення цієї заяви. В обґрунтування своїх заперечень вона посилається на те, що її довіритель ОСОБА_4 не має наміру відчужувати ці обєкти нерухомого майна. Тому представник відповідача ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні заяви.

Вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів пересвідчитися в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Встановлено, що представник позивача ОСОБА_1 не приєднав до поданої ним заяви жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_4 має намір відчужити своє майно та з цією метою відшуковує покупців, розміщує обяви в засобах масової інформації, укладає попередні договори тощо. Сам по собі розмір позовних вимог не доводить реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

З огляду на це суд вважає, що підстави для накладення арешту на нерухоме майно відповідача відсутні.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосу-вання практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Встановлено, що накладення арешту на майно ОСОБА_4 на підставі припущень представника позивача ОСОБА_1 призведе до свавільного та не виправданого втручання у право відповідача на мирне володіння його майном, що є прямим порушен-ням ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та осново-положних свобод.

Суд вважає, що ця обставина є додатковою підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись п.1 ч.1, ч.2 ст.208, ч.4 ст.209, ст.210 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_5