АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення , -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ПАТ «АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29 травня 2007 року між ВАТ АБ «Украгазбанк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 136/ф/3, згідно з умовами якого позивач надав кредит у розмірі 50 000 доларів США, зі строком користування з 29 травня 2007 року по 28 травня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 13,5% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Внаслідок порушення умов кредитного договору, станом на 13 серпня 2009 року заборгованість за кредитним договором становить 46579,87 доларів США та 15389,38 грн., з яких: 43312 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 3267,87 доларів США - проценти; 15389,38 грн. - пеня.

В забезпечення виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом між позивачем та ОСОБА_2 29 травня 2007 року було укладено договір іпотеки № 136/ф/3 земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

П.п. 3.1.5., 3.1.6. іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразової чи неодноразових про строчок позичальником сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту банку або порушення інших умов кредитного договору.

29 травня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 136/І/3/1п, за умовами якого ОСОБА_3 несе солідарну відповідальність перед банком за порушення виконання зобов'язань позичальником - ОСОБА_2

Станом на 13 серпня 2009 року сума заборгованості за укладеним кредитним договором залишається не сплаченою та складає 46 579,87 доларів США та 15 389,38 грн., яку позивач просив суд солідарно стягнути на його користь з відповідачів, а також звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року позовні вимоги ПАТ «АБ «Укргазбанк» задоволені частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 46579,87 доларів США та 464,84 грн., яка складається з: 43312 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 3267,87 доларів США - проценти; 464,84 грн. - пеня.

Звернуто стягнення на нерухоме майно, яке зазначенор в договорі іпотеки від 29 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського нотаріального округу Монашко Н.Н. за № 575 на земельну ділянку, площею 0,25 га, яка розташована в АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2.

Вирішено питання про судовий збір.

В іншій частині позовних вимог позивача - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та на неповне з'ясування обставин справи ставить питання про скасування рішення суду.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 136/ф/3 від 29 травня 2007 року, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 50 000 доларів США, зі строком користування з 29 травня 2007 року по 28 травня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 13,5% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Виконання кредитного договору було забезпечено:

- договором іпотеки № 136/ф/3 від 29 травня 2007 року, укладеного між позивачем та відповітачем ОСОБА_2, згідно умов якого банку в іпотеку було передано земельну ділянку, площею 0,25 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1;

- договором поруки № 136/Ф/3/1п від 29 травня 2007 року, укладеного між позивачем, позичальником - ОСОБА_2 та поручителем - ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 136/І/3/1п, за умовами якого ОСОБА_3 несе солідарну відповідальність перед банком за порушення виконання зобов'язань позичальником - ОСОБА_2

Внаслідок порушення умов кредитного договору банком на адресу ОСОБА_2 булла направлена вимога від 27 травня 2009 року, про дострокове повернення суми кредиту, відсотків та пені, яку ОСОБА_2 не повернула.

28 вересня 2009 року банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 13 серпня 2009 року заборгованість за кредитним договором становить 46579,87 доларів США та 15389,38 грн., з яких: 43312 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 3267,87 доларів США - проценти; 15389,38 грн. - пеня.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позичкодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, що залишається та сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в цій частині, суд виходив з того, що позичальник і поручитель свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, що є підставою для стягнення з них грошових коштів за цим договором.

З урахуванням всіх обставин суд дійшов висновку про доведеність вимог позивача в цій частині та частково задовольнив позовні вимоги, стягнувши солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 46579,87 доларів США та 464,84 грн., з яких: 43312 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 3267,87 доларів США - проценти; 464,84 грн. - пеня (в межах одного року за період з 28 вересня 2008 року по 28 вересня 2009 року).

В цій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, та винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Довід зазначений в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про те, що суд в порушення вимог ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України стягнув суму заборгованості з відповідачів в іноземній валюті, безпідставний, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним колегія суддів зазначає, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Крім того, у п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-145 цс 14, від 16 вересня 2015 року № 6-190 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходив з того, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Оскільки в судовому засіданні встановлено факт, того, що ОСОБА_2 не належним чином виконано зобов'язання за кредитним договором № 136/ф/3 від 29 травня 2007 року, то суд дійшов висновку, з метою захисту порушеного права позивача, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 136/ф/3 від 29 травня 2007 року з метою задоволення вимог позивача за зазначеним кредитним договором.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, з наступних підстав.

Частиною 6 ст. 3 Закону «Про іпотеку», встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог, у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК).

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

З матеріалів справи вбачається, що позичальник й іпотекодавець одна й та сама особа - відповідачка ОСОБА_2

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів позивача про те, що банк в силу вимог ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, належним чином не перевірили; не врахували, що особа позичальника не є відмінною від особи іпотекодавця та дійшов не вірного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки з одночасним стягнення заборгованості по кредитному договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині звернення стягнення на нерухоме майно, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 367 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року в частині звернення стягнення на нерухоме майно, згідно договору іпотеки від 29 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського нотаріального округу Монашко Н.Н. за № 575 на земельну ділянку, площею 0,25 га, якам розташована в АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, скасувати та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко