АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Київенерго», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про зобов'язання усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, припинення незаконної діяльності з постачання електричної енергії та відшкодування моральної шкоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/8085/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі по тексту - ПАТ «Київенерго»), треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про зобов'язання усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, припинення незаконної діяльності з постачання електричної енергії та відшкодування моральної шкоди.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0609 га, яка розташована на АДРЕСА_1, шляхом проведення за власний кошт демонтажу трансформаторної підстанції ТП-6196, розташованої на вказаній земельній ділянці.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 існувала домовленість про встановлення трансформаторної підстанції останнього на її земельній ділянці. Також зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги додану до матеріалів справи дозвільну та проектну документацію.

Також не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_2В до матеріалів справи було долучено всю дозвільну та проектну документацію, а також технічну документацію щодо технічного обслуговування та забезпечення експлуатації трансформаторної підстави ТП-6196 за період з 2004 року по 2016 рік. Також зазначає, що, ухвалюючи рішення, судом першої інстанції не було взято до уваги, що саме дії ОСОБА_5 стали причиною порушення прав третіх осіб, добросовісних набувачів електроенергії за договорами з ПАТ «Київенерго». Не враховано та не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_5 на протязі всього судового процесу доводила, що не надавала дозволу на встановлення трансформаторної підстанції ТП-6196, не знала про підключення до неї третіх осіб, про технічні роботи з прокладання магістралей під електрокабелі та траншеї під них, в тому числі, й на території її земельної ділянки. Проте, в судових засіданнях із показань свідків, копій документів встановлено, що такі доводи ОСОБА_5 не відповідають дійсності, що вона знала про підключення нових абонентів до трансформаторної підстави, оскільки як мінімум два абонента були підключені за її письмовим дозволом та погодженням. Крім того, суд не врахував інтереси третіх осіб, які в розумінні ст. 386 ЦК України, будуть порушені внаслідок виконання оскаржуваного рішення суду. Також, на думку ОСОБА_4, судом надано неналежну оцінку доказам, які є в матеріалах справи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12 подані ними апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити з наведених в них підстав.

ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_15 проти задоволення апеляційних скарг заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12, представник ПАТ «Київенерго», ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_11, не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12 забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0609 га, яка розташована на АДРЕСА_1 (садівниче товариство «ДВРЗ») у Дніпровському районі міста Києва, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданим на підставі договору дарування земельної ділянки від 19 листопада 2004 року №6060 (т.1, а.с.8).

Судом встановлено, що на території земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_5, розташована трансформаторна підстанція (ТП) №6196, вказані обставини визнанні сторонами спору, а тому, в силу положень ч.1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

ПАТ «Київенерго» у листі від 26 червня 2015 року, надаючи відповідь ОСОБА_5 щодо відключення трансформаторної підстанції 6196 (ТП - 6169), яка розташована на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, повідомило, що на звернення власника земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, ПАТ «Київенерго» було підготовлено Технічні умови на приєднання будинку №23 до електричних мереж, з обсягом робіт по встановленню комплектної трансформаторної підстанції 10/0,4 кВ. Проектна документація розроблена згідно з Технічними умовами та погодженим Технічним рішенням. Виконавча документація здана замовником в установленому порядку та ТП-6169 введено в експлуатацію. Розміщення ТП-6169 на території земельної ділянки АДРЕСА_1 від 17 лютого 2004 року згідно з наданими чинним законодавством повноваженнями у сфері містобудування та архітектури. Зазначено, що ТП-6169 не знаходиться на балансі ПАТ «Київенерго» та є джерелом живлення споживачів, з якими укладено прямі договори про користування електричною енергією з ПАТ «Київенерго», тому відключення ТП-6169 неможливе. Для вирішення питань, зазначених у зверненні, рекомендовано звернутись до власника ТП-6169 (т.1, а.с.9).

В квітні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «Київенерго», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, в якому просила зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження земельною ділянкою АДРЕСА_1, шляхом демонтажу за власні кошти ОСОБА_2 незаконно встановленої на цій земельній ділянці трансформаторної підстанції ТП 6196 та зобов'язати останнього привести земельну ділянку у попередній стан; зобов'язати ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2 припинити незаконну діяльність з постачання електричної енергії на встановленій ТП 6196, що несе загрозу життю, здоров'ю та її майну; стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5, зобов'язавши ОСОБА_2 усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована на АДРЕСА_1, шляхом проведення за власний кошт демонтажу трансформаторної підстанції ТП-6196, розташованої на вказаній земельній ділянці.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно положень частин другої ст. 386 ЦК України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно зі ст. 112 ЗК України, охоронні зони створюються уздовж ліній зв'язку, електропередачі для забезпечення нормальних умов їх експлуатації.

За нормою ст. 19 Закону України «Про електроенергетику», на об'єктах енергетики встановлюється особливий режим допуску, а в охоронних зонах електромереж діють обмеження.

У п. 1 ст. 110 ЗК України передбачено, що на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом.

У абзаці «е» п. 1 ст. 91 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки зобов'язаний дотримуватись обмежень, пов'язаних з встановленням охоронних зон.

З метою забезпечення збереження і надійної роботи електричних мереж 4 березня 1997 року KM України було прийнято Постанову № 209 «Про затвердження правил охорони електричних мереж», які були затверджені з метою збереження електричних мереж, створення належних умов їх експлуатації.

Електричними мережами, які підлягають охороні, згідно з Правилами, вважаються трансформаторні підстанції, розподільчі пункти, повітряні лінії електропередачі.

Для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки здійснюються такі заходи: відводяться земельні ділянки; встановлюються охоронні зони.

Виходячи з аналізу наведених норм чинного законодавства, законодавство оперує таким терміном як «обмеження» земельної ділянки, яке не є тотожним із терміном «обтяження» земельної ділянки як-то встановлення сервітутів.

При цьому, поняття «обтяжень» земельних ділянок повністю розкрито і врегульовано чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в якому чітко визначено, що обтяження - це заборона розпоряджатися та (або) користуватися нерухомими майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону).

В даному Законі також наведено перелік прав та обтяжень, що підлягають державній реєстрації (ст. 4 Закону), до яких зокрема відносяться і сервітути.

Одночасно, чинним законодавством України чітко не врегульовано процедуру встановлення саме «обмежень» щодо нерухомого майна, зокрема, земельних ділянок, хоч воно і оперує таким терміном.

Тобто, іншими словами чинним законодавством України не передбачено обов'язкової державної реєстрації саме обмежень нерухомого майна, зокрема, земельних ділянок як-то в розумінні Закону України «Про електроенергетику», ст. 19 якого передбачає, що на об'єктах енергетики встановлюється особливий режим допуску, а в охоронних зонах електромереж діють обмеження.

Отже, можна зробити висновок, що дія таких обмежень виникає не з моменту їх державної реєстрації, оскільки обов'язкова державна реєстрація саме обмежень нерухомого майна, зокрема, в розумінні ст. 19 Закону України «Про електроенергетику», чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не передбачена.

Так, на момент введення в експлуатацію в 2004 році спірної електроустановки, її встановлення і введення в експлуатацію, на земельній ділянці, що передана у власність ОСОБА_5, мала бути створена охорона зона електромереж в розумінні ст. 19 Закону України «Про електроенергетику», ст. 112 ЗК України та Постанови КМУ № 209 «Про затвердження правил охорони електричних мереж», а відповідно це є обмеженням земельної ділянки позивача, і час встановлення такого обмеження слід пов'язувати з часом встановлення і введення в експлуатацію спірної електроустановки, оскільки одночасно із її встановленням на земельній ділянці, було встановлено охоронну зону в розумінні чинного законодавства України про електроенергетику, зокрема, Закону України «Про електроенергетику» та Правил охорони електричних мереж, затверджених Постановою KM України від 4 березня 1997 року № 209.

Виходячи з Правил охорони електричних мереж, затверджених Постановою KM України від 4 березня 1997 року № 209, на період будівництва та експлуатації електричних мереж, земельні ділянки надаються забудовникам відповідно до ЗК України.

Згідно п. 4 даних Правил, в межах охоронних зон землі у їх власників та користувачів не вилучаються, а використовуються з обмеженнями, передбаченими Правилами. Громадяни, яким надано у власність, постійне або тимчасове користування земельні ділянки, де знаходяться об'єкти електричних мереж, зобов'язані вживати належних заходів для збереження вказаних об'єктів.

Охоронні зони електричних мереж встановлюються уздовж повітряних ліній електропередачі - у вигляді земельної ділянки та повітряного простору, обмежених з вертикальними площинами, що віддалені по обидві сторони лінії від крайніх проводів при невідхильному їх положенні на певну відстань.

Крім того, з 17 серпня 2010 року набув чинності Закон України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів», який регулює спірні правовідносини сторін, а саме земельні відносини у галузі енергетики, зокрема, щодо використання земель власниками та користувачами земельних ділянок, а також підприємствами, які здійснюють експлуатацію об'єктів енергетики, та спрямований на забезпечення нормальних умов їх експлуатації та запобігання пошкодженню, визначення обмежень для власників і користувачів земельних ділянок у спеціальних зонах об'єктів енергетики, дія якого поширюється саме на правовідносини, пов'язані з використанням земель енергетики незалежно від форм власності на землю та об'єкти енергетики, відомчої їх належності, а також земельні ділянки, розміщені у межах спеціальних зон об'єктів енергетики, а також Правила охорони електричних мереж, затверджені Постановою КМ від 04 березня 1997 року № 209.

Зокрема ч. 1 ст. 2 цього Закону визначає обмеження для власників і користувачів земельних ділянок у спеціальних зонах об'єктів енергетики.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 14 вказаного Закону об'єкти передачі електричної енергії можуть розміщуватися на земельних ділянках усіх категорій земель без зміни їх цільового призначення. Для будівництва, розміщення та експлуатації об'єктів передачі електричної або теплової енергії земельні ділянки всіх форм власності, за договором з власником чи користувачем земельної ділянки, можуть використовуватися також шляхом встановлення постійних або строкових земельних сервітутів без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Відповідно до ст. 15 зазначеного Закону розмір площі, що надається у власність чи користування для розміщення енергогенеруючих об'єктів, визначається за проектами їх будівництва відповідно до проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Конфігурація і розміри площ, що надаються для розміщення трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів, струмопроводів, пристроїв і споруд, що належать до електричних мереж, визначаються за проектами їх будівництва відповідно до проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Конфігурація і розміри площ, що відводяться для розміщення опор повітряних ліній електропередачі, а також прокладання кабельних ліній електропередачі, визначаються за проектами їх будівництва відповідно до проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок залежно від конструкції опор та напруги електричної лінії.

Для окремих конструкцій опор розміри площ встановлюються державними будівельними нормами на підставі документації із землеустрою.

Згідно зі ст. 16 Закон України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» підприємства, які будують чи експлуатують об'єкти енергетики та передачі електричної енергії, мають право використовувати земельні ділянки за договором про встановлення земельного сервітуту з власником чи користувачем земельної ділянки для розміщення об'єктів, зазначених у частині четвертій цієї статті, на праві постійних або строкових земельних сервітутів. Постійні земельні сервітути можуть встановлюватися для розміщення споруд опорних конструкцій повітряних ліній електропередачі, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів, пристроїв і споруд.

Земельні сервітути щодо права будівництва та обслуговування об'єктів передачі електричної енергії встановлюються на підставі договору про встановлення земельного сервітуту між експлуатуючим підприємством та власниками чи постійними користувачами земельних ділянок, укладеному в порядку, встановленому Цивільним кодексом України. Строк дії земельного сервітуту визначається у договорі про встановлення земельного сервітуту. У договорі про встановлення земельного сервітуту для розміщення об'єктів енергетики та передачі електричної енергії зазначаються: зміст земельного сервітуту, кадастровий номер земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут (за наявності), площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту, дані про земельну ділянку, на якій встановлюється земельний сервітут. Межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту, наносяться на кадастровий план земельної ділянки і за необхідності переносяться в натуру (на місцевість) та закріплюються відповідними межовими знаками.

Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації. Фінансування робіт із землеустрою, необхідних для встановлення сервітутів, та їх державна реєстрація здійснюються за рахунок коштів осіб, на користь яких встановлений сервітут. Дія сервітуту, встановленого відповідно до цієї статті, зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено сервітут, до іншої особи, а також у разі зміни осіб, на користь яких встановлено сервітут. У таких випадках до раніше укладених договорів про встановлення сервітутів можуть вноситися відповідні зміни, якщо інше не передбачено договором. Встановлене право земельного сервітуту щодо будівництва об'єктів передачі електричної та теплової енергії є підставою для запровадження обмежень у використанні земельної ділянки, а також отримання дозволу на початок проведення робіт з будівництва таких об'єктів.

За змістом ст. 18 Закону України «Про електроенергетику» демонтаж і перенесення спірної електроопори можливе лише за заявою і за рахунок замовника, однак відповідач не врегульовував цей спір із позивачем у позасудовому порядку із врахуванням цієї норми права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 не дотримано норм спеціального законодавства, яке регулює питання розміщення об'єктів передачі електричної енергії, оскільки для будівництва було використано земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_5 без будь-якого повідомлення, узгодження чи згоди власника, без виконання процедури узаконення права користування чужою ділянкою.

Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про дотримання вимог санітарного законодавства при виконанні відповідних робіт, зважаючи на наближеність небезпечного об'єкту до житлового будинку, який розташований на земельній ділянці.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 Першого Протоколу за своєю суттю є гарантією права власності, право користуватися та розпоряджатися своїм майном - це загальний та принциповий аспект права власності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного й сімейного життя.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині усунення перешкод у користуванні її земельною ділянкою площею 0,0609 га, яка розташована на АДРЕСА_1 (Садівниче товариство «ДВРЗ») у Дніпровському районі міста Києва, шляхом проведення за власний кошт відповідача демонтажу трансформаторної підстанції ТП-6196, розташованої на вказаній земельній ділянці, що є достатнім способом судового захисту порушених прав позивача як власника земельної ділянки.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про те, що між останнім та ОСОБА_5 існувала домовленість про встановлення трансформаторної підстанції на земельній ділянці позивачки, оскільки в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. При цьому, дозвільна та проектна документація на встановлення трансформаторної підстанції не є таким доказом в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 знала про підключення нових абонентів до трансформаторної підстанції, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про зобов'язання ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2 припинити незаконну діяльність з постачання електричної енергії на встановленій ТП 6196, що несе загрозу життю, здоров'ю та її майну та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн., сторонами оскаржено не було, а тому, відповідно до положень ст. 303 ЦПК України у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки правильності висновків суду у цій частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

В.М. Ратнікова