АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/808/16 Головуючий 1 інст. - Труханович В.В.
Справа № 639/4167/15-ц Доповідач - Карімова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, яка також діє в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, треті особи: служба у справах дітей Жовтневого району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ у м. Харкові ДМС України, ОСОБА_9, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_10, про припинення сервітуту та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка також діє в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, треті особи: служба у справах дітей Жовтневого району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_9, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_10 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

30 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 (яка також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6), ОСОБА_7 (в інтересах якого діяла ОСОБА_8) про припинення для відповідачів сервітуту щодо користування належною йому квартирою АДРЕСА_5 визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням; зобов'язати Жовтневий РВ у м. Харкові ДМС України здійснити відповідні дії щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку та зареєструвати їх за місцем фактичного проживання.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником вищевказаної однокімнатної квартири, в якій також зареєстровані: його син та дочка від першого шлюбу - ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зі своїм малолітнім сином ОСОБА_6, а також нова дружина ОСОБА_9 з їх малолітньою дочкою ОСОБА_10

Відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_5 зі своїм малолітнім сином ОСОБА_6 хоча і зареєстровані в спірній квартирі, але в ній не проживають більше року, не оплачують комунальні послуги, в квартирі відсутні їх будь-які особисті речі та їх реєстрація у спірній квартирі є порушенням його прав власника.

18 травня 2015 року ОСОБА_5.( яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6) та ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ними квартирою АДРЕСА_6

В обґрунтування вимог зазначали, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстровані в спірній квартирі на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19.01.2007 року, та до травня 2013 року проживали в квартирі.

Посилалася на те, що батько ОСОБА_3 в травні 20134 року примусово виселив їх із спірної квартири та перевіз всі речі до бабусі у с. Високий Харківської області, після цього змінив замки, позбавив їх можливості користуватися квартирою.

Сторони взаємних позовних вимог не визнали.

Представник третьої особи ОСОБА_9 - ОСОБА_11, який діє на підставі довіреності від 30.06.2015 року, в судовому засіданні підтримав вимоги за первісним позовом та заперечував проти задоволення зустрічного позову.

Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Жовтневого району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - Ремер Н.А просила при вирішенні цього спору врахувати інтереси неповнолітніх осіб.

Розгляд справи відбувся за відсутністю представника третьої особи - Жовтневого РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Припинено сервітут, встановлений рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2017 року в частині права користування ОСОБА_5 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_6 такими, що втратили право користування вказаною квартирою. В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_7 перешкод у її користуванні. В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_3 в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про припинення сервітуту щодо користування ОСОБА_7 квартирою АДРЕСА_2 та визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням; та ОСОБА_5 в частині вселення її з малолітнім сином в квартиру АДРЕСА_2 та зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні ними цією квартирою.

Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність цих обставин, які суд вважав встановленими, порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника посилається на те, що мати ОСОБА_7 - ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7, який належить її матері та бабусі ОСОБА_7 Останній проживає в цьому будинку вже більше року , вибув до нього на постійне проживання за власним волевиявленням. Будинок має достатню житлову площу та присадибну ділянку, що створює комфортні умови для життя та розвитку ОСОБА_7, який має в сел. Високому усталене коло спілкування друзів. Крім того в сел. Високому постійно проживає його рідна сестра ОСОБА_5 та інші родичі.

ОСОБА_8 проживає в м. Москва Російської Федерації тимчасово, оскільки неодноразово впродовж року перебуває в Україні з дітьми, зокрема із сином ОСОБА_7 за місцем реєстрації: АДРЕСА_8

ОСОБА_7 жодного разу з моменту вибуття на постійне проживання до сел. Високий не виявляв бажання проживати разом з батьком; ніколи не звертався ні до правоохоронних органів, ні до служби у справах дітей Жовтневого району з приводу удаваного примусового виселення. До будь-яких державних органів з приводу усунення перешкод відповідач не звертався у зв'язку з відсутністю таких перешкод та вільним обранням іншого місця проживання, а також не здійснював спроб вселення у спірну квартиру.

Крім того сам ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснював, що з жовтня 2013 року по листопад 2014 року він проживав разом з батьком ОСОБА_3 та його родиною від другого шлюбу ( але не у спірній квартирі), після чого прийняв самостійне рішення повернутися до бабусі у АДРЕСА_9, де згідно до власного волевиявлення проживає й зараз.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, просить скасувати рішення в оскаржуваній нею частині та вселити її з малолітнім сином у спірну квартиру, зобов'язавши ОСОБА_3 не перешкоджати у користуванні квартирою. Зазначала, що районним судом не враховано, що вона та брат ОСОБА_7 З дитинства проживали в спірній квартирі. Після розірвання шлюбу між батьками та виїздом з неї матері, вона та брат продовжували користуватися квартирою, однак були примусово виселені ОСОБА_3 у травні 2013 року. Батько перевіз майже всі належні їм речі до бабусі, яка мешкає в АДРЕСА_10 Після цього відповідач змінив замки і вони не мали можливості потрапити в спірну квартиру, яка є єдиним її житлом, і в якій проживає інша людина.

ОСОБА_3 посилалася й на те, що вона разом з малолітнім сином ОСОБА_13 проживає у родичів у своєму будинку, який виставлений на продаж, таким чином, в будь - яку мить може залишитись з дитиною без житла.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_5 представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить відхилити її за необґрунтованістю зазначаючи, що доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції і цим доводам районним судом надана правильна правова оцінка.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргаОСОБА_5 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні (ч.3). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Між тим оскаржуване рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не проживала в спірній квартирі без поважних причин понад один рік, і відсутня будь-яка домовленість між нею та власником житла щодо іншого користування спірною квартирою. Стосовно її малолітнього сина сервітут в спірній квартирі не встановлювався, а місце проживання малолітньої дитини визначається разом з одним із батьків, тобто разом із матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_11

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині припинення сервітуту користування спірною квартирою щодо неповнолітнього ОСОБА_7 та задовольняючи позов останнього про вселення в цю квартиру, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 160 СК України та з того, що неповнолітній бажає проживати із батьком ОСОБА_3 в спірній квартирі, оскільки мати неповнолітнього проживає в Російській Федерації.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі, оскільки вони не відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 09.11.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 5-2305.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння,

користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року ( яке набрало законної сили) за ОСОБА_8 та її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_7 і ОСОБА_5 визнано на підставі ст. 395 ЦК України право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_12 Зобов'язано ВГІРФО Жовтневого РВ ГУВД Харківської області УМВС України провести їх реєстрацію за адресою фактичного проживання в зазначеній квартирі.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» №1567 від 23.09.2014 року в квартирі АДРЕСА_13 зареєстровані: ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_9 - дружина, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, - донька, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 н, - син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, - донька, ОСОБА_6 - онук.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування

житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, і інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як правильно зазначено судом першої інстанції та підтверджене поясненнями сторін у судовому засіданні ОСОБА_5 не проживає в спірній квартирі з жовтня 2013 року, оскільки добровільно виїхала з неї до с. Високий, де і проживає по теперішній час разом з малолітнім сином ОСОБА_6 В спірній квартирі залишилися належні їй речі: книжки, взуття, верхній одяг, якими вона не користувалася. Малолітній син ніколи в спірній квартирі не проживав, а його реєстрація носить формальний характер. ОСОБА_7 з жовтня 2013 року по жовтень 2014 року проживав разом з новою родиною батька у с. Жуковського, після чого вирішив переїхати проживати до своєї бабусі у с. Високий Харківської області, де проживає й зараз. Його особистих речей в спірній квартирі не залишилось. Під час їх відсутності в квартирі комунальні послуги за неї вони не сплачували.

Зазначені сторонами обставини підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, актами обстеження житлово-побутових умов від 26.03.2015 р.

Згідно довідки амбулаторії загальної практики сімейної медицини сел.. Високий Центра

первинної медико-санітарної допомоги м. Мерефа Харківської області станом на 01.10.2014 року ОСОБА_5 разом з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебуває на обліку в амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Високий Харківського району з січня 2014 року.

З відповіді Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) ГУ МВС

України в Харківській області від 03.04.2015 року вбачається, що на час здійснення перевірки ОСОБА_5 разом з малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 року, та молодшим братом ОСОБА_7 мешкають в домоволодінні АДРЕСА_14

Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що з жовтня 2013 року ОСОБА_5 в своїх інтересах, або в інтересах свого малолітнього сина або неповнолітнього брата ОСОБА_7, або сам ОСОБА_7, або його матір ОСОБА_8 зверталися до суду або до інших компетентних органів із заявами, скаргами на порушення їх прав користування спірною квартирою та вселення до пред'явлення до них позову ОСОБА_3

Не надано таких доказів ОСОБА_5 та ОСОБА_16 й до суду апеляційної інстанції.

У зв'язку з зазначеним судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не проживали в спірній квартирі без поважних причин понад один рік, що відповідно до вимог ст. 405 ЦК України.

Однак суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, помилково зазначив, що вищевикладені обставини є підставою для припинення сервітуту, встановленого рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року, лише в частині права користування ОСОБА_5 спірною квартирою з посиланням на вимоги ст. 160 СК України для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання припинення такого сервітуту щодо сина ОСОБА_7

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного із них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та її батьками.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Зазначені норми права свідчать про те, що особа, яка досягла чотирнадцятирічного віку, має достатній обсяг цивільної дієздатності, тому має бути вільною у праві визначати свою подальшу долю, у тому числі й місце свого проживання.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечувалося сторонами як в суді першої так і апеляційної інстанції, ОСОБА_7.ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження після досягнення чотирнадцятирічного віку, з жовтня 2013 року по жовтень 2014 року проживав за його згодою разом з новою родиною батька ОСОБА_3 в с. Жуковського, а з жовтня 2014 року обрав місце свого проживання у бабусі за адресою: АДРЕСА_15

Відповідно до ст. 396 ЦК особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна.

ОСОБА_5 всупереч вимогам ст.ст. 58-60 ЦПК України не надано як до суду першої так і апеляційної інстанції достовірних доказів щодо порушення її прав користування спірною квартирою ОСОБА_3, в тому числі примусового виселення з квартири та заміни замків на вхідних дверях.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про порушення її житлових прав батьком ОСОБА_3 були предметом розгляду суду першої інстанції, і цим доводам надана правильна правова оцінка. Доказів, які б спростували ці висновки суду першої інстанції в апеляційній скарзі ОСОБА_5 не наведено.

У зв'язку з зазначеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 слід відхилити за необґрунтованістю її доводів, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а саме в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про припинення сервітуту, встановленого рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року в частині права користування ОСОБА_7 жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_16 задоволення зустрічного позову в частині вселення ОСОБА_7 в цю квартиру та зобов'язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_7 перешкоди у користуванні цією квартирою.

В цій частині колегія суддів вважає за необхідне ухвалити нове рішення про припинення сервітуту, встановленого рішенням суду в частині права користування ОСОБА_7 спірною квартирою, визнавши його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, та відмовити у задоволенні його зустрічного позову.

В іншій частині рішення районного суду не переглядалося.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити .

Змінити рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2015 року в оскаржуваній частині, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про припинення сервітуту, встановленого рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року в частині права користування ОСОБА_7 жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_16 задоволення зустрічного позову в частині вселення ОСОБА_7 в цю квартиру та зобов'язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_7 перешкоди у користуванні цією квартирою.

В цій частині ухвалити нове рішення. Припинити сервітут, встановлений рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.2007 року в частині права користування ОСОБА_7 квартирою АДРЕСА_17 визнавши ОСОБА_7 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про вселення в квартиру АДРЕСА_4 та зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні цією квартирою.

В іншій частині рішення районного суду не переглядалося.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: