печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді - Писанець В.А.

при секретарі - Доценку О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Благодійної організації «Всеукраїнська мережа людей, які живуть з ВІЛ/СНІД» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням зміни предмету позову, просив поновити його на роботі за посадою директора виконавчого Всеукраїнської благодійної організації «Всеукраїнська мережа людей, які живуть з ВІЛ/СНІД» та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що він під час роботи на посаді Голови Координаційної ради Всеукраїнської благодійної організації «Всеукраїнська мережа людей, які живуть з ВІЛ/СНІД» (далі - Благодійна організація) був фактично прийнятий на роботу за сумісництвом виконавчим директором вказаної організації з 05.06.2014. До виконання обов'язків виконавчого директора приступив згідно з наказом відповідача від 04.06.2014 № 84-к. Наказом Благодійної організації від 12.11.2015 позивача було звільнено з посади Голови Координаційної ради згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України. У вказаному наказі відомості про звільнення позивача з посади виконавчого директора відсутні, проте відповідач не допускає позивача до виконання обов'язків виконавчого директора з 12.11.2015. Крім того, згідно з п. 2 протоколу засідання Координаційної ради Благодійної організації від 23.10.2015 ОСОБА_1 відсторонено від виконання обов'язків виконуючого обов'язки директора виконавчого Благодійної організації. Таким чином, позивач з 12.11.2015 фактично знаходиться у вимушеному прогулі. При цьому відповідач незаконно звільнив позивача з роботи у період тимчасової непрацездатності останнього, а також всупереч ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України не попередив позивача про його наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в позові обставини, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_1 19.12.2000 затверджений Головою Координаційної ради Благодійної організації на підставі протоколу № 1 від 19.12.2000; 01.08.2002 позивача призначено на посаду Голови Координаційної ради на підставі наказу № 11 від 01.08.2002; наказом від 12.11.2015 № 178-к позивача звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, як Голова Координаційної ради, наказом від 04.06.2014 № 84-к поклав на себе виконання обов'язків директора виконавчого з 05.06.2014, у зв'язку із обранням ОСОБА_3, директора виконавчого, Головою Державної служби України з питань протидії ВІЛ-інфекції /СНІДу та інших соціально небезпечних захворювань.

Наказом Благодійної організації від 12.11.2015 № 178-к ОСОБА_1, Голову Координаційної ради, звільнено із займаної посади 12.11.2015 у зв'язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України. Такий наказ було видано на підставі протоколу Загальних зборів членів Благодійної організації від 20.10.2015, протоколу об'єднаного засідання Наглядової ради, Координаційної ради, ради директорів та представників партнерських організацій від 26.10.2015, протоколу засідання Координаційної ради Благодійної організації від 12.11.2015.

Наказом відповідача від 13.11.2015 № 181-к скасовано дію наказу від 04.06.2014 № 84-к «Про виконання обов'язків директора виконавчого», у зв'язку із звільненням ОСОБА_1 з організації з 12.11.2015.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За правилами ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору, зокрема є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За приписами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок обрання директора виконавчого Благодійної організації регулюється розділом 6 Статуту Організації. Відповідно до п.6.3. Статуту, до компетенції Загальних зборів членів Організаці, крім іншого, належить обрання, відкликання членів органів управління і затвердження призначень їхніх заступників. Пункт 6.1. Статуту визначає органи управління Організації, а саме: Загальні збори членів Організації, Координаційна рада Організації, Голова Координаційної Ради, Наглядова рада Організації, а також виконавчий директор. Таким чином, призначення на посаду директора виконавчого мало б здійснюватись шляхом прийняття рішення на Загальних Зборах членів Організації та бути оформленим Протоколом Загальних Зборів членів Організації та окремим наказом про призначення на посаду директора виконавчого.

Як вже зазначалось вище, в ході судового розгляду встановлено, що позивача звільнено з посади Голови Координаційної ради Благодійної організації у зв'язку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства встановленого ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги позову ОСОБА_1 зводяться до поновлення його на посаді директора виконавчого Благодійної організації, проте наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що позивач такої посади не обіймав, а перебував на посаді Голови Координаційної ради Благодійної організації, з якої і був звільнений.

При цьому позивачем не оскаржується його звільнення із посади Голови Координаційної ради Благодійної організації, а тому виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу суд не вдається в площину аналізу законності такого звільнення.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді директора виконавчого Благодійної організації, а тому також не підлягають задоволенню вимоги позову про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки являються похідними.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-11, 57-60, 208-209, 212-215, 218, 223, 294, 367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Благодійної організації «Всеукраїнська мережа людей, які живуть з ВІЛ/СНІД» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя В.А. Писанець