Справа № 459/3348/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2531/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника ПАТ КБ «Приватбанк» Жарського І.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення несанкціоновано списаних коштів з рахунку та відсотків за прострочення кредиту, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача коштів у сумі 8 960, 05 грн. за проведення несанкціонованої операції по переведенню коштів та відсотків і пені в розмірі 0,1 % суми неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ставши клієнтом вказаного банку отримав від відповідача кредитну картку «Універсальна», яка надавала можливість здійснювати платіжні операції, як за рахунок власних грошових коштів, так і кредитних коштів банку з лімітом кредиту 5000 грн.

17.09.2014р., отримавши СМС повідомлення зняття з його рахунку та проведення платіжної операції з переведення кредитних коштів банку на рахунок іншої особи, на яке він не давав згоди, негайно повідомив про це ПАТ «Приватбанк», а наступного дня звернувся з письмовою заявою до відділення банку в м.Червонограді щодо проведення перевірки з приводу несанкціонованого знаття з його рахунку коштів, крім цього завернувся в міліцію, де 21.01.2014р. було відкрито кримінальне провадження за ч.1. ст.185 КК України.

Під час перевірки банком було встановлено, що позивач 15.09.2014р. при вході у мобільну платіжну систему Приват-24, потрапив на сайт, що використовується шахраями (фішинговий сайт), які зчитали дані з його комп'ютера та від його імені здійснили шахрайське заволодіння кредитними коштами з його карткового рахунку, шляхом переведення їх на рахунок ОСОБА_5, з наступним вилученням готівки через банкомат іншими особами.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Це рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2. Вважає таке необґрунтованим та винесеним з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач, ПАТ КБ «Приватбанк», не заперечує того факту, що з його, ОСОБА_2, карткового рахунку відбулося несанкціоноване перерахування кредитних коштів в сумі 4700 грн. третім особам, внаслідок несанкціонованого доступу. Однак банк, не бажаючи зв'язуватися з шахраями, які заволоділи цими коштами, наполягав на сплаті ним штрафних санкцій та відсотків, які постійно зростали.

Вважає помилковим висновок суду про порушення ним, ОСОБА_2, умов зберігання та використання конфіденційної інформації та про відсутність вини банку у такому знятті коштів і безпідставне покладення відповідальності за спричинені збитки на нього. Стверджує, що він нікому не передавав ні своєї платіжної картки, ні не надавав кодів авторизації (логін, статичний та ОТП паролі) з допомогою яких через мобільний платіжний інструмент відповідача - Приват-24, здійснюється доступ до карткового рахунку для проведення мобільних платежів, вказує, що треті особи несанкціоновано заволоділи кодом авторизації і у такий спосіб здійснили переказ коштів з дозволу банку, без ініціативи позивача.

Наголошує, що мобільний платіжний інструмент - Приват-24 належить відповідачу і тому саме він відповідає за захист інформації при проведенні платежу, з його допомогою. При цьому посилається на п. 38.1 ст. 38 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», де вказано, що система захисту інформації повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Тому, зазначає, що саме відповідач повинен був забезпечити унеможливлення доступу третім особам до карткового рахунку позивача і здійснення платежів у такий спосіб.

Вважає, що відповідно до п.6.7 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операції з їх використанням» емітент (в даному випадку відповідач) у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Крім цього, апелянт наголошує, що міг би нести ризик відповідальності за те, що сталося, якби своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої операції, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, але, вказує, що такого не було.

Просить оскаржуване рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12.02.2016р. скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. (а.с.105, 114-120).

Поряд з цим, позивач ОСОБА_2. позиваючись на положення ч.3 ст.205 та ст.306 ЦПК України, звернувся до суду із заявою від 25.03.2016р. про відмову від частини позовних вимог, а саме щодо стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 0,1% сум неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок (а.с.126).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 на обґрунтування апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника ПАТ КБ «Приватбанк» Жарського І.Р., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї скарги та вважає за можливе прийняти відмову ОСОБА_2 від частини позовних вимог із закриттям провадження в цій частині.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» існують договірні правовідносини, пов'язані з відкриттям позивачем у даному банку карткового рахунку НОМЕР_2 та наданням позивачу платіжної картки "Універсальна" НОМЕР_1 з кредитним лімітом в 5000 грн., уклавши договір приєднання від 02.09.2013 року.

Судом встановлено також, що 17.09.2014 року по картковому рахунку НОМЕР_2 здійснено переказ коштів у сумі 4 700 грн. через електронний додаток Приват-24, отримувач Perevod lichnih sredsv Poluchatel TER, що підтверджується випискою з карткового рахунку.

Встановлено також і те, що про здійснення вказаної банківської операції позивач ОСОБА_2 того ж дня отримав СМС повідомлення та зразу ж повідомив про вказане несанкціоноване зняття і переведення коштів з його картки ПАТ КБ «Приватбанк» на лінію підтримки, а 18.09.2014 року звернувся до Червоноградського відділення банку із письмовою заявою про вказаний факт (а.с.14).

Крім того, за заявою ОСОБА_2 органом досудового розслідування Червоноградського МВ ГУМВС України у Львівській області за фактом таємного викрадення 17.09.2014р. коштів, шляхом зняття із банківської картки КБ «Приватбанк» НОМЕР_1, яка належить громадянину ОСОБА_2, грошей в розмірі 4700 грн., порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.185 КК України №0001980, про що внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань, Вказаним кримінальним провадженням ОСОБА_2 визнано потерпілим (а.с.18).

Згідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України, право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Звернувшись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 виходив із того, що банку достовірно стало відомо про факт неправомірного, шахрайським шляхом, у спосіб несанкціонованого переведення з його карткового рахунку кредитних коштів на рахунок громадянина ОСОБА_5 кредитних коштів в сумі 4700 грн., які він майже через рік, на вимогу банку, вимушено повернув банку разом з нарахованими відсотками за прострочення повернення кредиту в розмірі 4072,4грн. та 187,65 грн. комісійних виплат, а всього 8960,05 грн., які, на його думку, з посиланням на положення ст.1073 ЦК України та п.37.2.ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Положення "Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", банк повинен йому повернути, однак відмовляється це зробити добровільно.

Вирішивши спір по суті, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаного позову, вважаючи вимоги позивача безпідставними, і судова колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення "Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Як встановлено судом першої інстанції, та зазначається самим позивачем в позовній заяві, 15 вересня 2014 року (а.с.2-3) попавши на фішинговий сайт, при вході в систему "Приват 24" при введенні логіну, статистичний і ОТР паролі на підроблену сторінку, шахраї зчитали дані з комп'ютера ОСОБА_2, увійшли в його аккаунт, де зареєстрували мобільну версію Приват 24 на сайті Приват Банку від імені позивача, і у такий спосіб згодом здійснили незаконне заволодіння кредитними коштами з його карткового рахунку, використавши, отриману інформацію.

У відповідності до п.1.1.2.1.12 та п.1.1.5.5. "Умов та Правил надання банківських послуг" (далі Умови та Правила), що є невід'ємною частиною договору про банківське обслуговування, визначено, що Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПіН - коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobileBanking або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв'язку під час використання цих каналів.

Згідно з п.1.1.5.29. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою, а в разі підключення до послуги «Екстрені гроші» також протягом часу блокування платіжної карти. Відповідно до Умов та Правил користування платіжною карткою відповідальність за операції по картках, що проведені в мережі Інтернет, покладається на позивача. Таким чином, приписами постанови НБУ № 223, Умовами та Правилами, визначено, що відповідальність за здійснення всіх операцій за карткою несе позивач до моменту письмової заяви про блокування коштів та/або постановки картки в СТОП-ЛІСТ.

Крім того, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, до яких приєднався позивач, підписавши Анкету-Заяву, встановлено наступне: 1.1.2.1.21. Негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про втрату/викрадення карти, стікеру PayPass, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб); 1.1.5.5. банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПіН - коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobileBanking або проведених клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв'язку під час використання цих каналів; 1.1.5.13. клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки / рахунку / на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг; 1.1.5.14. клієнт відповідає за усі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему MobileBanking, систему Приват-24 з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації; 2.1.1.7.4. держатель карти несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою; 2.1.8.9.3. банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація, що передається по відкритих каналах зв'язку, в тому числі за допомогою SMS-запитів, стане відомою третім особам в результаті прослуховування або перехоплення каналу зв'язку, а також у разі несумлінного виконання користувачем умов зберігання та використання Вашої карти, мобільного телефону, sim-карти зв'язку (sim-карта - ідентифікаційний модуль Користувача, застосовуваний у мобільному зв'язку, складовий елемент мобільного телефону стандарту GSM, sim-карта містить інформацію про номер мобільного телефону Користувача, зареєстрованому у оператора стільникового зв'язку).

Всі операції у системі «Приват-24» здійснюються за допомогою дистанційних розпоряджень. Дистанційне розпорядження - розпорядження банку здійснити певну операцію, яке передається клієнтом через систему Інтернет, без відвідування банку. Передача дистанційного розпорядження та реєстрація його банком здійснюється за обумовленим каналом доступу в автоматичному режимі. Дистанційне розпорядження вважається переданим клієнтом і прийнятим банком до виконання, якщо клієнт: для доступу в систему ввів правильні логін і пароль (динамічний пароль) - засоби верифікації; увів всі параметри, які запитує система; підтвердив дистанційне розпорядження правильним введенням динамічним паролем. Якщо клієнт не підтвердив дистанційне розпорядження, то банк не виконує операцію, про що інформує клієнта.

У відповідності до вимог ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

А згідно положень ч.ч.1,2 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 доПАТ КБ «Приватбанк» про звільнення від сплати кредиту, коштів за користування кредитом та штрафів за прострочку по кредиту по кредитній платіжній картці, тобто, спору, який випливає з тих же обставин, відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. При цьому судом не встановлено вини банку щодоздійсненої 17 вересня 2014 року банківської операції щодо переказу кредитних коштів з карткового рахунку НОМЕР_2 позивача ОСОБА_2 на суму 4700 грн. Зазначено, що переказ цих коштів було здійснено Банком лише після ідентифікації позивача та підтвердження динамічним паролем. За висновком суду в цьому рішенні, Банк в даному випадку не несе відповідальності за недотримання платником ОСОБА_2 вимог щодо захисту інформації про пароль та логін входу до системи "Приват-24", а також інформації про одноразовий пароль ОТР( а.с.38-41).

Вказане рішення суду ОСОБА_2 не оскаржено та набрало законної сили.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст.3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною.

Частиною 1 ст.1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Факт виникнення між сторонами кредитних правовідносин, які випливають із кредитної угоди з використанням платіжної картки"Універсальна" НОМЕР_1 з кредитним лімітом в 5000 грн. сторонами визнається.

Як встановлено судом та визнається позивачем, останній 26.06.2015 року, після набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року, сплатив банку на виконання умов цього договору 8960,05 грн, з яких: 4700 грн. - кредитні кошти, списані з рахунку позивача; 187,65 грн. - комісійні виплати за проведені операції; 4072,4 грн. - нараховані відсотки за прострочення повернення кредиту.

Таким чином, беручи встановлені судом фактичні обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактичних і правових підстав для задоволення позову та стягнення вказаних коштів з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача.

Згідно ст.306 ЦПК України в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Відповідно з ч.1 ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишення заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Враховуючи, що відмова ОСОБА_2 від позовних вимог щодо стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь пені в розмірі 0,1% сум неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, заявник зазначив про те, що процесуальні наслідки відмови від позову, передбачені ст.206 ЦПК України, йому відомі та зрозумілі, підстав для неприйняття відмови від позову не встановлено, колегія суддів відповідно до п.3 ч.1 ст.174, п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України вважає за необхідне прийняти відмову від вказаних позовних вимог та скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині із закриттям провадження у справі щодо цих позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись п.3 ч.1 ст.205, ст.ст.303, 304, 310, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Заяву позивача ОСОБА_2 про відмову від позовних вимог щодо стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 0,1% сум неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, задовольнити, прийнявши цю відмову.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 року про відмову у задоволенні цих позовних вимог скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

В решті рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.