Провадження № 2/359/1140/2016
Справа № 359/2464/16-ц
УХВАЛА

13 травня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючого судді Муранової-Лесів І.В..

при секретарі Шляхетко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про стягнення боргу,-

встановив:

16.03.2016 позивач ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду київської області з даним позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на свою користь позику в сумі 100000 гривень, а також понесені судові витрати.

В судовому засіданні 04.05.2016 року представниками сторін була подана до суду заява позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання мирової угоди, укладеної між ними у даній цивільній справі, посилаючись на те, що під час розгляду даної справи ними, як сторонами досягнуто спільної згоди щодо предмету спору та укладено мирову угоду, яка була подана разом із заявою.

З метою заслуховування особистих пояснень відповідача ОСОБА_2 ухвалою суду від 04.05.2016 було визнано явку відповідача в судове засідання обовязковою, а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено співвласника житлового будинку та надвірних будівель і споруд, що знаходиться в с.Любарці по вул.Петровського, буд.43, Бориспільського району Київської області, ? частини якого з відповідною частиною надвірних будівель та споруд належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бориспільською районною державною нотаріальною конторою Київської області, та який є предметом укладеної сторонами мирової угоди.

В судовому засіданні представник позивача та відповідач подану заяву про визнання мирової угоди підтримали, просили її задовольнити, наслідки визнання мирової угоди та закриття провадження у справі їм зрозумілі.

Третя особа ОСОБА_3 проти визнання мирової угоди не заперечує.

Дослідивши подану заяву, укладену сторонами мирову угоду від 04 травня 2016 року, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд прийшов до висновку, що у визнанні мирової угоди слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

За положеннями ч. 5 ст. 175 ЦПК України, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до розяснень, викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен зясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Зясовується правильність обєднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути повязаними між собою, для вирішення питання про їх обєднання або розєднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд зясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

Так, зі змісту заявлених позовних вимог, позивач вимагає повернення їй позики(грошових коштів) в сумі 100000 гривень, що за твердження позивача були передані відповідачу в борг за укладеним договором позики.

В той час, як укладена сторонами мирова угода виходить за межі заявлених позовних вимог та стосується переходу права власності від відповідача до позивача на належну позивачу частину житлового будинку та відповідну частину надвірних будівель і споруд.

Встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить домоволодіння: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по вул.Петровського, 43 в с.Любарці Бориспільського району Київської області, в тому числі частка відповідача ОСОБА_2 складає ? частину, і право власності відповідача зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості №58407626 від 29.04.2016 року (а.с.25-26).

Право власності на ? частку у спільному частковому майні належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 вересня 1994 року, реєстровий №317, виданого державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого 10 серпня 2009 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації, а також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2009 року за реєстровим №1-2833, виданого державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в КП Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації 21.10.2009 року.

Будь-яких належних доказів того, що на момент розгляду справи в суді право власності третьої особи ОСОБА_3 зареєстровано у встановленому законом порядку, суду надано не було. Відсутні також належні і допустимі докази, хто зареєстрований та проживає в будинку.

Як визнано відповідачем та третьою особою, частка відповідача юридично в натурі не виділена.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що укладена мирова угода не відповідає вимогам ч.1 ст.175 ЦПК України оскільки стосується не лише предмета позову, а також нерухомого майна, яке не є предметом заявлених позовних вимог, та суперечить чинному законодавству.

При цьому посилання представника позивача на положення ст.600 ЦПК України суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

За змістом ст.600 ЦК України зобовязання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Проте, як визнано представником позивача умовами укладеної сторонами угоди не було передбачено, що, у разі невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики, вона зобовязується в рахунок виконання своїх грошових зобовязань передати у власність належну їй на праві власності частку у спільній частковій власності житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по вул.Петровського, 43 в с.Любарці Бориспільського району Київської області.

Суд звертає увагу, що така угода, а саме договір іпотеки, мала б бути укладена в письмовій формі, нотаріально посвідчена та зареєстрована у встановленому законом порядку.

Отже умови укладеної сторонами мирової угоди суперечать чинному законодавству, оскільки передбачають набуття позивачем права власності на нерухоме майно у непередбачений чинним цивільним законодавством спосіб.

На підставі викладеного, керуючись ст.175 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У визнанні мирової угоди, укладеної 04 травня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у даній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про стягнення боргу - відмовити.

Ухвала суду самостійному апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя: І.В.Муранова-Лесів