У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від

30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору частково недійсним,

в с т а н о в и л а:

14 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 07 грудня 2016 року він уклав з публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») кредитний договір на придбання однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначив, що 03 червня 2014 року дізнався про те, що умови кредитного договору є несправедливими, а саме: п. 4.1 (у разі порушення позичальником умов пільгового використання кредиту, визначеного

п.1.2 договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням),

п. 4.2 (у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в

п. 3.3.14 договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення кредиту /частини кредиту/, визначеного в п. 3.3.15 договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених будь-яким з п.п.1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період; та п. 4.3 (у разі порушення позичальником вимог

п.п. 3.3.2, 3.3.15 договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеного п.1.1 договору за кожний випадок) - несправедливими, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, закладенням в кредитний договір явно несправедливих умов.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати

п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3 кредитного договору недійсними з 03 червня 2014 року та виключити зазначені пункти з умов договору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 30 листопада

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

24 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, виходив із недоведеності й безпідставності позовних вимог.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від

06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Посилання позивача щодо внесення відповідачем несправедливих умов в п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3 відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» є недоведеними.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими та відповідають чинному законодавству.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від

30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору частково недійсним, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович