АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/482/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1275/16Головуючий у 1-й інстанції Даценко В.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого-судді Пилипчук Л.І.,

суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3,

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим. Вказував, що 07 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ним був укладений договір поруки, згідно якого він зобов'язався солідарно відповідати за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_5 по кредитному договору від 07.02.2007 р. Банк скористався правом на дострокове виконання грошових зобов'язань, направивши 22.06.2009 року письмову вимогу боржнику та поручителю про виконання грошових зобов'язань в строк до 30.06.2009 року. В січні 2016 року ОСОБА_5 повідомила його про звернення банку до суду з позовом про стягнення з них кредитної заборгованості. Після цього він довідався про існування додаткової угоди №1 від 25.03.2009 року до кредитного договору, якою без його згоди, як поручителя, збільшено обсяг відповідальності, а саме: видано додатковий кредитний транш в розмірі 919,67 доларів США та продовжено термін дії договору на чотири роки.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення місцевого суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що районним судом не взято до уваги той факт, що банк не повідомив ОСОБА_3 про зміну умов основного зобов'язання, тому у відповідності до вимог ст.ст.547,559 ЦК України внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, є підставо для визнання поруки такою, що припинена.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 07 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №014/0013/74/77389, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 16000 доларів США для використання на споживчі цілі, на строк по 07 лютого 2027 року включно, з умовою сплати за користування кредитом 13,5% річних. При цьому, позичальник зобов'язався здійснювати щомісячне погашення заборгованості згідно затвердженого графіку погашення кредиту. /а.с.5-6/

Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5. за вказаним кредитним договором банк 07 лютого 2007 року уклав із ОСОБА_3 договір поруки №014/0013/34/77389. Згідно п.4.1 умов договору поруки він втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (ч.4 ст.559 ЦК України). /а.с.9/

25 березня 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником ОСОБА_5 укладена додаткова угода №1 до кредитного договору від 07 лютого 2007 року, згідно якої збільшено строк кредиту на 56 календарних місяців, визначено нову дату остаточного погашення кредиту 07 жовтня 2031 року. Тимчасово, на строк з 31 березня 2009 року по 31 березня 2010 року (включно) встановлено процентну ставку користування кредитом в розмірі 10,5% річних. Крім того, згідно додаткової угоди збільшено розмір кредиту шляхом видачі додаткового траншу 31 березня 2009 року в розмірі 919,67 доларів США. /а.с.7-8/

Про укладення додаткової угоди банк повідомив поручителя листом №22-33/21-324 від 01.04.2009року, на якому мається відповідний запис та підпис поручителя про ознайомлення./а.с.49/

Вимогою від 22.06.2009року за вих..№22-33/16-72 банк проінформував поручителя про прострочення позичальника та надіслання останньому вимоги про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором у строк до 30.06.2009 р. Зі змісту повідомлення вбачається, що банк пропонував поручителю виконати грошове зобов'язання за кредитним договором шляхом переказу на відповідні рахунки суми заборгованості./ /а.с.10/

08 липня 2013 року між банком та позичальником ОСОБА_5 укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно якої сторони досягли згоди про те, що з 08 липня 2013 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами до 12793,09 доларів США. Вказана сума розрахована з урахуванням умов попередньої додаткової угоди. У зв'язку з цим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику(п.1.3 додаткової угоди). При цьому ОСОБА_7 надав згоду на зміну умов кредитного договору відповідно до даної угоди та підтвердив свої зобов'язання як поручителя відповідно до договору поруки від 07.02.2007 року./а.с.50-52/

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що ознайомлення з умовами першої Додаткової угоди та наступні дії поручителя вказують на те, що він надав згоду на зміну основного зобов'язання, відтак відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим у відповідності до ч.1 ст.559 ЦК України. з підстав, що зміна основного зобов'язання відбулася без згоди поручителя. Також суд відмовив у визнанні договору поруки припиненим з підстав, передбачених ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки після направлення позичальнику та поручителю вимоги від 22.06.2009р. про усунення порушень за кредитним договором з наданням строку до 30 червня 2009 року для погашення заборгованості та дострокового повернення кредиту, позичальник погасила поточну заборгованість та сторони продовжили виконання умов кредитного договору згідно графіку. Місцевий суд також врахував, що вимога про дострокове стягнення направлена в порушення вимог п.6.5. кредитного договору, яким передбачено направлення попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом, а зазначена вимога направлена за 8 днів до дати погашення. Крім того, оскільки пунктом 4.1 договору поруки передбачено умова припинення поруки, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, тому посилання позивача на 6-місячний строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, суд визнав помилковим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на повно з'ясованих обставинах справи та вірно застосованих нормах матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків місцевого суду, зводяться до заперечення рішення суду, переоцінки доказів на власного тлумачення фактичних обставин і норм права на користь позивача.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення.

Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з абзацу 2 пункту 4.1. договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним судом України у справі № 6- 53 цс 14 від 17 вересня 2014 року, з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі №6-18цс16 від 03.02.2016 року, у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Коли договором передбачено припинення поруки, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, у такому випадку трирічний строк обчислюється з настання строку виконання основного зобов'язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про відсутність підстав для визнання договору поруки припиненим з підстав, заявлених позивачем, оскільки банк повідомив поручителя про зміну зобов'язання, яке збільшило обсяг його відповідальності, та він з ним погодився. Крім того, банк фактично не реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості, а отже і відлік строку на пред'явлення вимоги до поручителя не розпочався.

Тому колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення місцевого суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Л.І.Пилипчук

Судді /підписи/ С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук