Справа № 211/7235/15-ц
Провадження № 2/211/637/16
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2016 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Ткаченко С.В., при секретарі Форманчук К.М., у відсутність сторін, розглянувши в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності та визнання права власності на 3/4 квартири за набувальною давністю, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виділ частки із спільного майна та визнання права власності за набувальною давністю на 3/4 квартири за набувальною давністю. 23.02.2016 року та 02.06.2016 року звернувся з уточнюючою позовною заявою.

В обгрунтування позовних вимог вказував, що він ОСОБА_5, 09.10.1950 р.н, у 07.10.1972 уклав шлюб із ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (до заміжжя - ОСОБА_2). 28.02.1995 року їх шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітніх дочку та сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

У 1990 році сімя позивача на підставі ордера отримала у користування квартиру за адресою: 50038, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, бул. Європейський (Кірова)АДРЕСА_1. Згодом, усі члени сімї прийняли участь у приватизації Квартири. На даний час Квартира перебуває у їх спільній сумісній власності , будь-які домовленості щодо зміни розміру часток у спільній сумісній власності на Квартиру між позивачем та Відповідачами не досягалося.

Проте, внаслідок протилежних поглядів на життя, несумісних із спільним проживанням, ОСОБА_6 (із 28.02.1995 - ОСОБА_2Н.) із 1994 року разом із дітьми стала проживати окремо.

Із 1994 року і по цей час утримує Квартиру позивач.

Позивач регулярно та у повному обсязі сплачую за комунальні послуги, несе усі витрати по підтриманню Квартири у належному стані. Відповідачі, у свою чергу, жодної допомоги йому не надають, станом та долею Квартири не цікавляться, за весь час його відкритого одноосібного володіння та користування Квартирою жодним із Відповідачів вимог про витребування нерухомого майна до нього предявлено не було.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважаю, що його частка із квартири, що перебуває у спільній сумісній власності повинна бути виділена та має бути визнано за ним право власності на 3/4 Квартири за набувальною давністю.

В судове засідання позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_7 не з»явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в судове засідання не з»явились, про сухання справи повідомлялися належним чином через оголошення в газеті «Вісті Придніпров»я» , від 01.09.2016 року № 66 (1765).

У відповідності до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно частини 1статті 11 ЦПК Українисуд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до вимог ст. ст.10,60 ЦПК Україникожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно архівної довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» виданої на запит суду, згідно архівної справи станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: 50038, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, бул. Європейський (Кірова)АДРЕСА_1 зареєтровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на ім»я ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Упрвлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради , згідно з розпорядженням № Д 1918 від 03.09.1993 року.

Стаття 368 ЦК України зазначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Цивільний кодекс регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що складає зміст права спільної сумісної власності . При реалізації права одного з співвласників на виділ частки із спільного майна необхідно попередньо визначити розмір частки в праві спільної сумісної власності, що належить цьому співвласникові, адже при спільній сумісній власності частки заздалегідь не визначені. Частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Майно, що перебуває у спільній сумісній власності, може набути статусу спільної часткової власності після виділення в ньому часток. Вони можуть бути виділенні за домовленістю сторін чи в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦКУ в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. А отже, таке майно набуває статусу майна спільної часткової власності.

Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленомустаттею 364 цього Кодексу , згідно якої кожен з співвласників має право самостійно розпоряджатися своєю часткою, в тому числі вимагати виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Як вбачається з матеріалівн справи позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є власниками квартири за адресою: 50038, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, бул. Європейський (Кірова)АДРЕСА_1, та згідно закону їх частки рівні тобто по 1/4 частині кожному.

Оскільки позивач не просить розділити частки в натурі, а тільки визначити кожному по 1/4 частині та визнати за кожним право власності на ці частини, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

В задоволенні інших позовних вимог суд відмовляє виходячи з наступного.

Право власності сторін на квартиру за адресою: 50038, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, бул. Європейський (Кірова)АДРЕСА_1 встановлено та зареєстровано у відповідному порядку, що підтверджується правовстановлюючими документами та не потребує дублювання.

У матеріалах справи є квитанції про сплату комунальних послуг по утриманні квартири за адресою: 50038, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, бул. Європейський (Кірова)АДРЕСА_1 з яких вбачається, що за комунальні послуги сплачує позивач по справі ОСОБА_5, також є акт про не проживання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в квартирі за адресою: 50038, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, бул. Європейський (Кірова)АДРЕСА_1 з 1994 року по теперішній час.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів , однак з матеріалів справи суд не вбачає, доказів, що право власності позивача порушено, а також немає доказів на обгрунтування вимоги щодо визнання права власності за набувалькою давністю за позивачем на 3/4 частини, що на праві власності належать відповідачам. Тим більше саме цим рішенням ці частки виділяються та визнається за ними право власності.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевненим, що на це майно не претендують інші особи, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність слід врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відповідно до абзацу 2 п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Як свідчать матеріали справи, представником не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно на підставі ст. 344 ЦК України. Позивач знав, що володіє чужою річчу, яка належить відповідачам по справі, у суду не має доказів, що на своє майно не претендують відповідачі по справі.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що володіння позивачем спірною частиною квартири не є добросовісним в розумінні ст.344 ЦК України, оскільки він знав, що не є власником вказаного нерухомого майна, а лише користується ним . Правом придбати частину квартири, що належить відповідачам він не скористався. Сам факт тривалого проживання у спірному нерухомому майні , догляд за ним , оплата комунальних послуг не породжують права власності.

Зважаючи на все вищевказане, суд приходить до висноску про відмову в задоволенні вимоги позивача про визнання за ним права власності за набувальною давністю на частки, що належать на праві власності відповідачам.

Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Вирішуючи питання про судові витрати, керуючись ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір, відповідно задоволеної частини позову, а саме 487, 20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 60, 212-215, 218, ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності та визнання права власності на 3/4 квартири за набувальною давністю - задоволити частково.

Виділити частки майна, що є у спільній сумісній власності, а саме визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності за кожним на 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487, 20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок) , а саме з кожного по 162 ( сто шістьдесят дві ) грв. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_8