Справа № 737/33/16-ц
Провадження № 2/737/38/16
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2016 року смт.Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області в складі:

судді - Іванець С.В.,

за участі секретаря - Медвідь А.Д.,

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача

ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що відповідач, яка є матірю дитини - ОСОБА_5, та з якою позивач проживач однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2012 по кінець 2013 року, після припинення спільного проживання, не приймає участі у вихованні та розвитку сина, не цікавиться його навчанням у дошкільному навчальному закладі, не надає матеріальної допомоги, не сплачує аліменти на дитину та не цікавиться станом її здоров'я, що є ухиленням від виконання відповідачем батьківських обовязків та є підставою, відповідно до ст.164 СК України, для позбавлення її батьківських прав.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Позивач пояснив, що з 2012 року він проживав разом з відповідачем ОСОБА_3 однією сімєю, без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився їх спільний син ОСОБА_5, який спочатку проживав разом з ними, а з листопада 2013 року син почав проживати разом з його батьками, оскільки відповідач попросила про це, так як їй було важко доглядати за дитиною. З вересня 2014 року вони з відповідачем спільно не проживають. З літа 2015 року, він проживає з іншою жінкою - ОСОБА_7, яку ОСОБА_5 називає мамою, та яка має намір усиновити дитину, приблизно з цього часу він забрав від батьків дитину, яка в даний час ходить у дитячий садок. За час проживання дитини в його батьків та після переїзду дитини до нього, відповідач не цікавилась дитиною та не відвідувала її, не відповідала на його телефонні дзвінки, не надавала матеріальну допомогу на її утримання, лише один раз привозила речі для дитини та продукти харчування. Перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною він не чинив.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник, в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність доказів винної поведінки відповідача щодо виконання нею батьківських обовязків по відношенню до сина ОСОБА_5.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що після народження сина ОСОБА_5, вони з позивачем та сином проживали разом приблизно 6 місяців. В цей проміжок часу з ними періодично проживала її матір, яка допомагала доглядати за дитиною. Але позивач не хотів, щоб її мати проживала разом з ними, тому, оскільки в її матері немає умов для проживання дитини, а сама вона не могла справитись з доглядом за дитиною в звязку з поганим станом здоровя, вона попросила, щоб дитину забрали до себе батьки позивача. Приблизно рік після того, як дитину забрали батьки позивача, вони проживали разом з позивачем. Перший рік народження дитини відсвяткували всі разом, сина привозили до Чернігова. З листопада 2014 року вони з позивачем разом не живуть. Після цього з дитиною вона бачилась лише 1 раз у квітні 2015 року, купувала дитині речі та продукти харчування. Більше з ОСОБА_5 вона не бачилась, так як позивач перешкоджав їй у цьому. Про місце проживання сина вона не знала, оскільки навіть при розгляді справи про стягнення аліментів він не хотів з нею спілкуватись, а з документів у справі було не зрозуміло, де живе дитина, так як за одними документами він проживав з дідесем і бабусею в Сосниці, а за іншими відвідував дитячий садочок у м.Чернігові. На той час вона не знала, куди можна звернутися за допомогою у вирішенні питання спілкування з дитиною, тепер, коли їй надали правову допомогу, вона звернулася до виконкому Деснянської районної ради для встановлення днів побачень з сином. В даний час вона працевлаштувалася, винаймає кімнату, має можливість утримувати дитину, тому бажає спілкуватися з сином та в майбутньому проживати з ним разом.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позову та висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_5, 2013 року народження.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що він товаришує з позивачем та знає відповідача, оскільки вони раніше разом проживали. Тепер позивач проживає разом з сином та іншою дівчиною, яку ОСОБА_5 називає мамою. Він буває в них вдома 2-3 рази на тиждень. В цей період ОСОБА_1 намагався зателефонувати ОСОБА_3, але вона не відповідала. ОСОБА_3 в його присутності ОСОБА_1 не телефонувала, до сина не приходила.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона знайома як з позивачем, так і з відповідачем, проте, останню вона бачила давно, коли відповідач була ще вагітною. В даний час вона буває вдома у ОСОБА_1 приблизно 1 раз на 2 тижні. Зі слів позивача їй відомо, що відповідач не відвідує сина та не цікавиться його життям.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона півтора року проживає однією сімєю разом з ОСОБА_1, тому стверджувала, що за весь цей час ОСОБА_3 жодного разу не приходила та не телефонувала, щоб поцікавитись сином ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_10, мати відповідача, в судовому засіданні показала, що її дочка ОСОБА_3 з самого народження сина ОСОБА_5 була разом з ним та піклувалася про нього сама, а ОСОБА_1 в той час пив та застосовував до неї фізичну силу. Коли дочка захворіла, вона за її проханням жила з ними та допомагала доглядати за дитиною, оскільки у ОСОБА_3 була депресія на нервовому грунті. Потім дитину відвезли до батьків ОСОБА_1. Перший рік народження ОСОБА_5 вони відсвяткували разом в Чернігові. Потім ОСОБА_1 не дозволяв ОСОБА_3 бачитись з сином, телефонував її старшій сестрі та казав, що якщо вона хоче побачити дитину, щоб приїзжала, але без ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_11, хрещена мати ОСОБА_5, в судовому засіданні показала, що після народження ОСОБА_5 його мати ОСОБА_3 піклувалася про дитину, потім дитину відвезли до батьків ОСОБА_1. Один раз мав місце випадок, коли вона телефонувала ОСОБА_1, зясувати як дитина, на що він повідомив, що дитина буде в Чернігові, якщо вона бажає, може приходити побачитись з нею, але не казати про це ОСОБА_3.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком, а відповідач ОСОБА_3 - матірю малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 виданим 06.06.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського МУЮ(а.с.7) та Повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №0 від 10.05.2016, відповідно до якого державна реєстрація народження ОСОБА_5, проведена відповідно до ст.126 СК України.

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 21 травня 2015 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, розгляд якої відбувся за участі обох сторін, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі ? частини заробітку доходу відповідача(9-11).

Постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м.Києва від 16.09.2015 відкрито виконавче провадження ВП №48818940 по виконавчому листу , виданому Куликівським районним судом про стягнення аліметнів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м.Києва від 30.10.2015 виконавче провадження ВП №48818940 закінчено. Відповідно до довідки Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ №321/15 від 22.04.2016 ОСОБА_1 в період з 02.12.2015 по 28.03.2016 не отримував аліменти з ОСОБА_3.(а.с.16, 104, 105).

Статтею 164 СК УКраїни передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не сплачує аліменти на свою малолітню дитину, проте, з копії трудової книжки НОМЕР_2, виписаної 18 квітня 2012 року на імя ОСОБА_3 встановлено, що вона працювала лише в період з 18.04.2012 по 10.07.2012, відповідно до довідки ТОВ «М.Б.А. Фінанси» 0 від 20.04.2016 вона працювала в товаристві за цивільно-правовим договором та в період з січня по березень 2016 року мала дохід у розмірі 200 грн на місяць.

В обгрунтування заперечень на позов, відповідач ОСОБА_3 зазначала, що вона не могла здійснювати свої батьківські обовязки по відношенню до сина ОСОБА_5 за станом здоровя, оскільки лікувалася у лікаря-невропатолога з діагнозом вегето-судинна дистонія.

Так, відповідно до сигнального листка від 15.08.2014 та інформації ЛПЗ «Обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради від 27.04.2016 №405 15.08.2014 ОСОБА_3 викликала швидку медичну допомогу за адресою АДРЕСА_1, та їй було встановлено діагноз ВСД по гіпертонічному типу.

З оглянутої в судовому засіданні медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_3 встановлено, що у березні та квітні 2015 року вона зверталася за медичною допомогою до лікаря-невропатолога з діагнозом ВСД по гіпертонічному типу та отримала призначення лікаря для амбулаторного лікування.

Як пояснила в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, що не заперечувалось позивачем, у квітні 2015 року вона останній раз бачила сина ОСОБА_5, тобто амбулаторне лікування за призначенням лікаря-невропатолога не першкоджало їй зустрічі та спілкуванню з дитиною.

Прямих доказів щодо перешкоджання позивачем ОСОБА_1 відповідачеві ОСОБА_3 спілкуватися та зустрічатися з сином ОСОБА_5 судові надано не було. Непрямим доказом перешкоджання позивачем у спілкуванні відповідача з дитиною є показання свідка ОСОБА_11.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" орієнтує суди на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. У зв'язку з цим у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків з урахуванням її характеру, особи батьків та інших конкретних обставин суд може відмовити в задоволені позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (пункт 18).

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 18 „Конвенції про права дитини", батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У відповідності до статті 3 „Конвенції про права дитини" в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При вирішенні справи суд враховує характер порушення ОСОБА_3 приписів ст. 150 СК України і те, що ОСОБА_3 має намір спілкуватися з дитиною та займатися її вихованням, вона має дохід, постійне місце проживання та роботи, учасники судового розгляду не характеризують її як хронічного алкоголіка або наркомана чи як особу, яка негативно характеризується. Доказів того, що позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_5 відповідає його інтересам, суду не надано.

Крім того, судом враховується, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п'ята статті 19 СК).

При цьому, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК).

Задовольнити позов на підставі висновку органу опіки та піклування - служби у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради №31 від 22.02.2016 про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_5, суд не може, так як висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є поверховим, не містить негативної інформації щодо відповідача та конкретних обставин на користь позбавлення його батьківських прав, він ґрунтується на поясненнях позивача та з його змісту неможливо встановити, як позбавлення відповідача батьківських прав позначиться на інтересах дитини - ОСОБА_5 та чому до його матері ОСОБА_3 слід застосувати такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав.

Зважаючи на наведене, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, попередивши її про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_5 та поклавши на Деснянську районну у м.Чернігові раду контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків відносно ОСОБА_5.

Витрати на правову допомогу, понесені відповідачем у справі підлягають відшкодуванню з позивача у розмірі 1450 грн. за 4 години участі адвоката в судовому засіданні (відповідно до даних журналів судових засідань та квитанції до прибуткового касового ордеру №03/16 від 15.04.2015) відповідно до приписів Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. 84, 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 19, 150, 164, 166, 167 СК України, ст.9, 12 Конвенції про права дитини, принципом 6 Декларації про права дитини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, п.п. 15, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. 15, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_5 та до виконання відносно нього батьківських обов'язків.

Покласти на орган опіки та піклування - службу у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 1450 грн 00 коп..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Куликівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.В.Іванець