Справа № 192/65/16-ц
Провадження № 2/192/111/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" травня 2016 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Щербини Н. О.,

за участю секретаря судового засідання Сербіної Л. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що в квітні 1992 році виконкомом Солонянської селищної ради його сімї було виділено в користування квартиру АДРЕСА_1, де він проживав разом зі своєю дружиною та сином.

30 травня 1996 року за рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області шлюб з ОСОБА_3 було розірвано, а їх син ОСОБА_1 помер у липні 2006 року.

В 2003 році відповідачка ОСОБА_3 забрала з квартири свої особисті речі та виїхала за кордон України до Італії працювати хатньою робітницею де працює і проживає до часу подання позову.

Після смерті сина відповідачка періодично приїздить на могилу сина, який похований на кладовищі в смт ОСОБА_1, але у спірній квартирі не проживає, а тільки періодично її відвідує.

Позивач посилається на те, що спірна квартира не приватизована, знаходиться у власності територіальної громади Солонянської селищної ради, на балансі КП «Солонянського житлового комунального управління», особисті рахунки та договори на утримання спірної квартири відкриті і зареєстровані на нього і він особисто сплачує всі комунальні послуги.

У звязку з тим, що відповідачка ОСОБА_3 без поважних причин більше шести місяців з листопада 2014 року по січень 2016 року у спірній квартирі не мешкає, інтерес до квартири не проявляє, то позивач вважає що вона втратила право користування вказаним житлом.

В судових засіданнях ОСОБА_2 позов підтримав, в тому числі і з підстав, викладених як в позовній заяві, так і в наданих суду письмових поясненнях (а.с.63-67). Позивач вважає, що ОСОБА_3 з 12 листопада 2014 року по 18 січня 2016 року в квартирі не проживає, а лише періодично її відвідує. 12 листопада 2014 року вона відвідала квартиру, але у цей день пішла з квартири і не повернулася, її місцезнаходження позивачу невідоме. У звязку з цим він звертався до Солонянського РВ з заявою про розшук відповідачки, а 16 січня 2015 року йому було повідомлено про те, що місцезнаходження ОСОБА_3 було встановлено, однак вона просила не повідомляти його позивачу. З вказаної відповіді позивачу стало відомо про те, що відповідачка тимчасово працює в Італії.

ОСОБА_2 посилається на те, що з 12 листопада 2014 року по 26 квітня 2015 року відповідачка була поза межами України, що підтверджується актом від 26 квітня 2015 року, згідно якого було встановлено, що ОСОБА_3 була присутня у спірній квартирі в день його складання. Проте в цей же день вона зникла з квартири, а 18 червня 2015 року знову відвідала її, але залишила квартиру і до часу подання позову в ній не зявлялася.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 ніколи не ночує в спірній квартирі, особисті речі не залишає, а лише періодично відвідує квартиру як гостя на короткий проміжок часу, що не може бути ствердженням про те, що відповідачка у вільний від роботи час проживає у квартирі. На протязі 14 місяців вона нічого не облаштовувала в квартирі, ремонтом не займалася, що свідчить про те, що вона втратила інтерес до квартири, а позивач постійно здійснює оплату комунальних послуг.

ОСОБА_2 пояснив суду, що відповідачка працює по найму в Італії, де вона уклала трудовий договір з роботодавцем, а відповідно до ст.8 КЗпП України трудові відносини громадян України, які працюють за межами своєї держави, регулюються законодавством сторони працевлаштування та міжнародними договорами про працю. Згідно з п. 2 ст. 71 ЖК України відповідачка не відноситься до категорії працівників, яких за умовами і характером роботи направили у відрядження працювати за кордон. Оскільки про таку роботу за кордоном відповідачка прийняла самостійне рішення, а не була направлена будь-яким підприємством, тому вона не належить до таких, що відсутні за місцем проживання з поважних причин. Вважає, що згідно норм Закону України «Про зовнішню трудову міграцію» відповідачка є трудовим мігрантом, який здійснює оплачувану діяльність у державі перебування понад шість місяців з листопада 2014 року, не повертається до спірної квартири, однак норми вказаного Закону поширюються лише на осіб відряджених підприємствами, установами та організаціями для виконання роботи в державі перебування.

Крім того, як зазначає позивач, відповідач в Україні має інше житло, а саме квартиру в м. Кривий Ріг, яка була приватизована її матірю ОСОБА_4 та яка буде у власності ОСОБА_3 після смерті матері.

Відповідач ОСОБА_3, яка про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, а її інтереси в судовому засіданні представляє адвокат ОСОБА_5, яка діє на підставі договору на представництво інтересів (а.с.81-83).

Представник відповідача в судових засіданнях позовні вимоги не визнала, вважала їх необґрунтованими та просила відмовити в задоволенні позову на підставі наступного.

Оскільки підставою позову є ст. 71 ЖК України, згідно якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема, у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Представник відповідача зазначає, що згідно пояснень позивача ОСОБА_3 з листопада 2014 року по січень 2016 року без поважних причин не проживає в спірній квартирі, що не відповідає обставинам справи. Дійсно, з 2003 року ОСОБА_3 періодично працює по найму в Італії, що також було підтверджено рішеннями Солонянського районного суду Дніпропетровської області про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщення за неодноразовими позовами ОСОБА_2 ОСОБА_1 було встановлено що ОСОБА_3 щорічно повертається до України у відпустку, під час якої проживає в спірній квартирі, що свідчить про те, що вона не втратила до неї інтерес.

З 2014 року ОСОБА_3 працює в Італії, в листопаді 2014 року вона особисто була присутня в судовому засіданні під час розгляду аналогічної справи за позовом ОСОБА_2, після чого знову поїхала до Італії, а повернулася до спірної квартири в травні 2015 року, що підтверджується актом обстеження від 26 травня 2016 року. Крім того, ОСОБА_3 також була в спрій квартирі в жовтні 2015 року, що також підтверджується актом обстеження від 10 жовтня 2015 року. Оскільки позивачем подано позов в січні 2016 року, то представник відповідача вважає не доведеним факт щодо відсутності понад шість місяців відповідачки в спірному приміщенні.

Крім того, посилалася на те, що відповідач не втратила інтересу до спірної квартири, оскільки періодично сплачує за комунальні послуги, веде домашнє господарство, а іншого житла крім цієї квартири, відповідач не має, оскільки квартира в м. Кривий Ріг їй не належить, а перебуває у власності матері відповідачки.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що перебуває у дружніх стосунках з позивачем ОСОБА_2 та йому особисто відомо, що позивач та відповідачка розлучилися і після розлучення ОСОБА_3 поїхала працювати до Італії. Про те що остання перебуває на заробітках в Італії знає від ОСОБА_2 та мешканців смт ОСОБА_1. Останній раз свідок бачив відповідачку в листопаді 2014 року в судовому засіданні та у спірній квартирі. Після розгляду справи в суді через три дні вона знову поїхала до Італії та потім він побачив в смт ОСОБА_1 вже в червні 2015 року безпосередньо в спірній квартирі. Свідок повідомив суду, що в квартирі АДРЕСА_2, він буває раз в два місяці на запрошення позивача. У ванній кімнаті він помічав жіночі речі, але вважає, що то речі не відповідачки, а дружини позивача. Свідку відомо, що позивач зі своєю новою дружиною разом мешкають в квартирі АДРЕСА_3. Повідомив також, що має не гарні стосунки з відповідачкою, оскільки між ними була сварка під час розгляду справи в суді.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що проживає разом з позивачем з листопада 2004 року та їй особисто відомо, що ОСОБА_3 з 2003 року працює в Італії. Останній раз свідок бачила відповідачку в листопаді 2014 року, в спірній квартирі були її речі, які вона згодом забрала. З того часу свідок жодного разу не бачила відповідачку.

Свідок ОСОБА_8 показала суду, що перебуває в добрих відносинах з відповідачкою ОСОБА_3, з якою є сусідами, оскільки мають квартири в одному житловому будинку. В спірній квартирі була восени 2014 року, а також в листопаді 2014 року, коли складали акт обстеження. Крім того, свідок була в спірній квартирі також 25 травня 2015 року під час складання акта обстеження, під час якого в квартирі також був позивач і в жовтні 2015 року під час якого в квартирі була лише відповідачка. Свідку відомо, що під час, коли ОСОБА_3 П поверталася з Італії в України, то вона живе в квартирі АДРЕСА_2, їздить до своєї матері в м. Кривий Ріг. Також свідок особисто бачить відповідачку, як та вивішує на вулиці білизну, прибирає підїзд та сходову клітину, приймає участь в утриманні підїзду. Свідку зазначені факти відомі у звязку з тим, що її квартира знаходиться на одній сходовій клітці з квартирою позивача та відповідачки, а з вікна кухні свідка видно вхід до будинку, тому вона іноді бачить хто і коли приходить додому та що робить в дворі будинку. Також свідок пояснила суду, що в 2015 році під час складання акта обстеження Федосов відкривав шафи, які знаходяться в квартирі. Там були речі померлого сина позивача та відповідачки. Останній раз свідок спілкувалася з ОСОБА_3 в кінці листопада 2015 року.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що має дружні стосунки з відповідачкою, оскільки з 1990 року вони дружили сімями. Після того, як сторони розлучилися в 1996 році, свідок продовжувала підтримувати дружні стосунки з відповідачкою, зі слів якої свідку відомо про те, що вона працює по найму в Італії. Коли повертається до України то проживає в спірній квартирі, де іноді разом з нею ночувала і свідок, яка допомагала ОСОБА_3 прибирати в квартирі, на кладовищі на могилі сина відповідачки. Свідок пояснила суду, що бачилася з відповідачкою в травні 2015 року, перебувала з відповідачкою в спірній квартирі, куди викликали майстра на котел, а в 2014 році ОСОБА_3 поїхала до Італії після судового засідання в листопад 2014 року. Жодного разу під час відвідування квартири свідок не бачила там позивача, а комунальні послуги інколи сплачує подруга відповідачки, якій вона поручає це. Також свідок повідомила, що під час повернення з Італії ОСОБА_3 по 2-3 місяці проживає в спірній квартирі, не втратила до неї інтересу.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30 травня 1996 року згідно актового запису №54 відділу реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.8).

В 1992 році в період перебування у шлюбі, виконкомом Солонянської селищної ради позивачу було надано в користування для нього та його сімї: дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 (а.с.7), яка згідно довідки Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області знаходиться у власності територіальної громади Солонянської селищної ради та перебуває на балансі КП «Солонянське ЖКУ» (а.с.10), де сторони до припинення шлюбу проживали разом з сином, який помер у 2006 році (а.с.9).

У звязку з розірванням шлюбу відповідачка перестала бути членом сімї позивача, але не втратила права користування жилим приміщенням відповідно до вимог ч.3 ст.64 Житлового кодексу України, оскільки продовжувала проживати та користуватися даною квартирою, в якій зареєстроване її місце проживання в установленому законом порядку (а.с.6). Судом також було встановлено, що у 2003 році відповідачка поїхала до Італії на роботу.

Вказані факти були встановлені рішеннями Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2007 року (а.с.112), 04 вересня 2009 року (а.с.110-111), 11 серпня 2010 року (а.с.108-109), 10 листопада 2014 року (а.с.103-107), які набрали законної сили та булі ухвалені у цивільних справах за позовами позивача ОСОБА_2 до відповідачки ОСОБА_3 про визнання її втратившою право користування жилим приміщенням у звязку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин та у звязку з вибуттям на інше постійне місце проживання.

Вказаними рішеннями суду також було встановлено, що відповідачка з зазначеного періоду часу щорічно приїздила у відпустку та користувалась спірною квартирою, де за свої кошти здійснювала ремонт та провела автономне опалення, а судом було зроблено висновок про те, що відповідачка не втратила інтерес до спірної квартири та не мала наміру припиняти користування нею.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з зазначених рішень суду та встановлено при розгляді даної справи показаннями свідків та не оспорювали сторони, відповідачка з 2003 року працює в Італії і періодично щорічно приїздить в смт ОСОБА_1 у відпустку та користується саме спірною квартирою, в якій проживає в період перебування на Україні.

Згідно договору на виконання хатньої роботи від 03 липня 2013 року (а.с.44-45, 94-97), припинення договору від 03 квітня 2014 року (а.с.100-102), повідомлення про прийом на роботу (а.с.137-139), згідно якого трудові відносини почнуться з 15 грудня 2014 року, між відповідачкою та роботодавцем у Італії існують трудові відносини з надання відповідачкою послуг домробітниці (доглядальниця).

Крім того, судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 особисто приймала участь у судовому засіданні 10 листопада 2014 року (а.с.104).

Згідно актів обстеження житлових умов за адресою АДРЕСА_5 від 26 травня 2014 року (а.с.13, 93), від 10 жовтня 2015 року (а.с.92). відповідач ОСОБА_3 під час обстеження знаходилася у спірній квартирі, що не заперечується і самим позивачем. Крім того, позивач повідомив суду що відповідач знаходилася в спірній квартирі також і в червні 2015 року, що свідчить про те, що відповідачка виїхавши на роботу до Італії із спірної квартири не виїжджала і не має намірів це робити в майбутньому.

Позивачем надано до позовної заяви копії договорів на надання комунальних послуг з газо-, електро- та водопостачання, вивезення ТПВ, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які ним були укладені в 2013-15 роках з відповідними підприємствами про надання таких послух та докази оплати наданих послуг за період 2013-2016 років (а.с.14-40), тобто в період як відсутності відповідачки, так і її проживання в спірній квартирі.

При цьому відповідачкою також були надані докази оплати наданих комунальних послуг в 2014 та 2015 роках (а.с.113-136), частина з яких дублюється. При цьому особові рахунки по оплаті комунальних послуг було відкрито як на імя позивача, так і на імя відповідачки, що також свідчить про те, що вона не втратила інтерес до спірної квартири та сплачує комунальні послуги за їх використання.

. Посилання позивача на те, що відповідачка сплачує комунальні платежі в хаотичному порядку, зазначає невірні покази лічильників, чим вводить в оману суд і комунальні підприємства, не приймаються судом з огляду на те, що суми сплачених комунальних послуг та порядок їх оплати не є предметом даного спору.

Згідно ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача або членів його сімї до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, а якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня його вибуття.

В судовому засіданні встановлено, що позивач, як і відповідачка є наймачами жилого приміщення, куди вселились на підставі ордеру про надання квартири, і до даного часу власником спірної квартири є не позивач, а Солонянська селищна рада, яка вимоги про визнання відповідачки втратившою право користування жилим приміщенням, як власником квартири, не заявляла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім?ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами та характером роботи, у тому числі за кордоном протягом усього часу виконання цієї роботи.

Дослідженими в судовому засіданні доказами достовірно встановлено, що відповідачка відсутня за місцем проживання за характером та умовами роботи за трудовим договором, укладеним в іншій країні з виїздом з постійного місця проживання, що підтверджується копією її закордонного паспорту (а.с.183-185), з якого вбачається, що 27 листопада 2014 року вона виїхала до Італії, а 04 травня 2015 року повернулася до України та в травні-червні 2015 року проживала в спірній квартирі, що підтверджується самим позивачем. Таким чином, в даному проміжку часу відсутнє перевищення 6-місячного терміну, а перебування відповідачки в спірній квартирі в листопаді 2014 року та в травні 2015 року підтверджується актами обстеження та навіть не оспорювалося позивачем по справі. З копії закордонного паспорту також встановлено, що відповідачка знову повернулася на територію України 28 вересня 2015 року, 10 жовтня 2015 року був складений акт обстеження, який підтвердив її перебування в спірній квартирі (а.с.92) та 19 листопада 2015 року вона поїхала до Італії де перебуває і на час розгляду справи. Позивач з позовом про визнання втратившою право користування звернувся 18 січня 2016 року (а.с.1). Тобто у вказані періоди також не відбулося перевищення 6-ти місячного строку, а позивачем було підтверджено факт перебування відповідачки в спірній квартирі в червні 2015 року, про що також зазначено в його письмових поясненнях (а.с.64).

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3 не втратила інтерес до спірної квартири, про що свідчить те, що вона щорічно приїздить у відпустку та користується спірною квартирою, оплачує частково комунальні послуги, якими фактично користується.

Європейський суд з прав людини вважає, що відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, що таке право охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сімї наймача житла державного, комінального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обовязки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності, а тимчасова відсутність наймача, членів його сімї не потребує згоди інших членів сімї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_3 з заявою про продовження наймодавцем строку її відсутності в спірній квартирі не зверталася (а.с.172), а періоди її відсутності у квартирі АДРЕСА_6 переривалися її відвідуванням спірного житла та такі періоди відсутності становили менше 6-ти місяців.

У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сімї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Судом було встановлено, що у звязку з характером роботи відповідачки місце виконання нею трудових обовязків не співпадає з місцем її постійного проживання. Тому право на житло зберігається за нею протягом всього часу роботи за строковим договором відповідно до ст. 71 ЖК України, а час її відсутності за таким місцем проживання не перевищує 6-ти місяців, оскільки переривається з її поверненням на територію України та проживанням у спірній квартирі.

Посилання позивача на те, що відповідачка виконує трудові обовязки за кордоном з власної ініціативи, а не у звязку з її направленням будь-яким підприємством, установою, організацією на таку роботу, а тому жиле приміщення за нею не може зберігатися на час виконання нею таких трудових обовязків, судом не приймаються, оскільки норма ст. 71 ЖК України не містить таких обмежень щодо субєкта вибору роботи за кордоном.

Також не приймаються судом і посилання позивача на те, що відповідачка згідно норм Закону України «Про зовнішню трудову міграцію» є трудовим мігрантом, а тому на неї не можуть поширюватися норми ст. 71 ЖК України, оскільки вказаний Закон України не містить таких обмежень щодо застосування норм ЖК України. Крім того, цей Закон визначає правові та організаційні засади державного регулювання зовнішньої трудової міграції та соціального захисту громадян України за кордоном (трудових мігрантів) і членів їхніх сімей, а не питання щодо збереження за особами, працевлаштованими за кордоном, житлових приміщень.

Суд вважає, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження наявності у відповідачки іншого місця проживання та створення нею іншої сімї, що могло б свідчити про зміну нею свого місця проживання та вибуття до іншого житла, а проживання нею в житловому приміщенні роботодавця за місцем виконання робот не може бути визнано судом як вибуття відповідачки на інше місце проживання.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, у звязку з чим в їх задоволенні необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.64,71 Житлового кодексу України, ст.10,11,57,60,61,88,212,213,215 ЦПК України,суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина