У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4и про стягнення суми боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником - ДолговимВолодимиром Михайловичем, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року, за касаційною скаргою адвоката Долгова Володимира Михайловича на окрему ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 6 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого він передав позичальнику грошові кошти у розмірі 68 200 доларів США строком до 1 червня 2010 року.

Позивач указував про те, що відповідачка взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала позику не повернула, чим порушила його права.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 68 200 доларів США у гривневому еквіваленті, розрахованого за курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення у справі та 3 % річних 65 392 грн 10 коп.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 874 474 грн 04 коп., що за курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення складає 68 200доларів 10 центів США, та три проценти річних у розмірі 65 392 грн 10 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Окремою ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року доведено до відома кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Одеської області та відповідного реагування про факти щодо дій адвоката Долгова В.М. під час судового засідання.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ДолговВ.М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі адвокат Долгов В.М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить окрему ухвалу апеляційного суду скасувати.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4, подана її представником - Долговим В.М., підлягає відхиленню, а касаційна скарга адвоката Долгова В.М. задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачка не довела відсутності у неї боргових зобов'язань перед позивачем. Таким чином, відповідачка взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконала, грошові кошти позивачу не повернула, що є підставою для стягнення з неї вказаної заборгованості за спірним договором.

Такі висновки судів є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону, а наданим доказам суд дав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Судом установлено, що 6 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 68 200 доларів США строком до 1 червня 2010 року.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала грошові кошти ОСОБА_3 не повернула.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про те, що відповідачка у порушення взятих на себе зобов'язань за договором позики у встановлений цим договором строк грошові кошти позивачу не повернула.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що доводи ОСОБА_4 щодо підроблення та не підписання нею спірного договору позики є безпідставними, оскільки спростовуються висновком експерта від 23 червня 2015 року, згідно з яким рукописний текст та підпис у розписці від 6 квітня 2010 року виконано саме ОСОБА_4 Доказів невідповідності висновків експерта вимогам закону нею не надано.

Також суди вірно не взяли до уваги доводи відповідачки про вчинення нею спірного правочину під впливом тяжкої обставини, чи під впливом насильства, оскільки протягом розгляду справи з 2011 року та у апеляційній скарзі відповідачкою такі вимоги не заявлялись. Крім того, такі доводи є суперечливими її доводам про те, що вона договір позики не підписувала.

Таким чином, суди розглянули справу відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, встановивши всі обставини справи та надавши їм належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з постановленою окремою ухвалою.

Постановляючи окрему ухвалу апеляційний суд, виходив із того, що адвокатом Долговим В.М. було порушено вимоги Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правила адвокатської етики, затверджені Установчим З'їздом адвокатів України 17 листопада 2012 року, що сприяло затягуванню розгляду справи.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Аналіз вищевказаної норми процесуального права свідчить про те, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявленні під час судового розгляду порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів, а в ст. 23 цього Закону передбачено гарантії адвокатської діяльності.

Судом установлено, що належні та допустимі докази вчинення адвокатом Долговим В.М. дій, унаслідок яких відбулось затягування розгляду справи, відсутні.

Таким чином, апеляційний суд не звернув увагу на те, що вчинення адвокатом Долговим В.М. процесуальних дій, передбачених ЦПК України, для здійснення захисту інтересів відповідача, не можна розцінювати як свідоме затягування розгляду справи. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що норми ЦПК України передбачають можливість, права та обов'язки суду перешкоджати зловживанню учасниками процесу своїми процесуальними правами та обов'язками, що належним чином судом не здійснювалось.

Отже, під час розгляду даної справи адвокат Долгов В.М. діяв відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правил адвокатської етики.

За таких підстав окрема ухвала не відповідає правилам ст. ст. 211, 320 ЦПК України, тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - Долговим Володимиром Михайловичем, відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Касаційну скаргуадвоката Долгова Володимира Михайловича задовольнити.

Окрему ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик