У Х В А Л А

26 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, третя особа - Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні майном за зустрічним позовом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та державних актів на право власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 Позовні вимоги Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця задоволено частково: визнано за Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця право постійного користування земельною ділянкою, що розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області площею 8 га, яка надана рішеннями виконкому Київської обласної ради від 7 вересня 1957 року № 640 та від 31 січня 1959 року № 85, в решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково: зобов'язано Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_6, ОСОБА_5 земельними ділянками площею 0,80 га, 0, 8441 га, 1,0 га, 0,7015 га шляхом демонтажу трьох крайніх секцій металевого паркану загальною довжиною 11,93 м по вул. Солов'яненка на перехресті з провулком Дачним в смт. Козин Обухівського району Київської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року касаційну скаргу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця відхилено, рішення Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року залишено без змін.

У квітні 2016 року до Верховного Суду України звернувся Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав постанови Верховного Суду України від 6 червня, 12 вересня 2012 року, 13 листопада 2013 року, 19 листопада 2014 року, 16 грудня 2015 року та дві постанови цього ж суду від 10 червня 2015 року, а також ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Залишаючи без змін судове рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд, встановивши відсутність у Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця правовстановлюючих документів на постійне або тимчасове користування спірною земельною ділянкою, рішення виконкому Київської обласної ради від 31 січня 1959 року № 85 виконано не було, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця не виникло право користування цією земельною ділянкою у порядку, встановленому відповідно до діючого на той час земельного законодавства, а саме статей 180, 187, 188, 191, 192, 195 ЗК УРСР (1922 року). У зв'язку із встановленням Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця металевого паркану ОСОБА_6 і ОСОБА_5 позбавлені можливості проходу та заїзду до земельних ділянок, які перебувають у їхній власності, тому унаслідок демонтування трьох крайніх секцій цього паркану будуть поновлені права власників на користування належними їм земельними ділянками.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України, прийнятій 6 червня 2012 року (справа № 6-40цс12) викладено правовий висновок, що суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки садівницьке товариство здійснює свою діяльність на земельній ділянці, вилученій відповідно до вимог Земельного кодексу Української РСР 1970 року за рішенням виконавчого комітету обласної Ради народних депутатів з користування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів і наданій підприємствам та організаціям для розміщення колективних садів, відповідно воно набуло право користування цією земельною ділянкою, і з врахуванням положень статті 3 ЦПК України, у нього виникло право на захист порушених прав та інтересів щодо вказаної земельної ділянки.

У постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-71цс12) міститься висновок, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений статтею 140 Земельного кодексу України і є вичерпним. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зазначеним Кодексом не передбачено.

Верховний Суд України у постанові від 10 червня 2015 року (справа № 6-267цс15) зазначив, що згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1993_05_05/pravo1/T056200.html?pravo=1> «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Перехідні положення» ЗК України. Відповідно до частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15), стосується підстав для витребування в добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави в незаконний спосіб.

У постановах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року (справа № 6-123цс13), 19 листопада 2014 року (справа № 6-175цс14), 10 червня 2015 року (справа № 6-162цс15) викладено правовий висновок, що відповідно до змісту статті 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. Зокрема, громадянам для ведення особистого селянського господарства передаються у власність та надаються у користування землі, віднесені до категорії земель сільськогосподарського призначення (пункт а) частина третя статті 22 ЗК України). Надання для цих потреб земель оздоровчого чи іншого призначення без зміни у встановленому законом порядку їх цільового призначення на підставі пункту а) статті 21 ЗК України є підставою для визнання таких рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними. Передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить вимогам статей 59, 83, 84 ЗК України.

Висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить правовим висновкам викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами перегляду яких Верховним Судом України прийнято надані для порівняння постанови, наявні різні фактичні обставини.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року не є постановою Верховного Суду України, прийнятою у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, тому на неї не може здійснюватись посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, третя особа - Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні майном за зустрічним позовом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та державних актів на право власності на земельні ділянки за заявою Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема