Справа № 459/405/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Новосада М.Д.

при секретарі Марковець Т.Л.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7, бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» про визнання незаконним розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру і його скасування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з моменту народження - 01.07.1997 року він проживав разом зі своїми батьками - ОСОБА_3, ОСОБА_5 та братом ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1. 29.07.1997 року зазначена квартира була передана відповідачам у власність на підставі розпорядження (наказу) № 15 від 28.07.1997 року органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради. Його ж було позбавлено права на приватизацію спірного помешкання, оскільки він на той час не був зареєстрований за вищевказаною адресою. Прописаний він по даній адресі 07.10.1997 року. Вважає, що його незаконно позбавлено частки в приватизації квартири. З огляду на наведене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 27.05.2016 року, просить визнати незаконним розпорядження (наказ) №15 від 28 липня 1997 року органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради про передачу квартири № 156, що в будинку № 1 по вул. Шептицького в м. Червонограді Львівської області у право власності відповідачам у частині не внесення його в дане розпорядження; визнати незаконним свідоцтво про право власності на дану квартиру у частині не внесення його у дане свідоцтво.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, подала заяву про уточнення позовних вимог у якій просить визнати незаконним свідоцтво про право власності на квартиру та скасувати його.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позову не визнав, подав відповідне письмове заперечення, у якому вказав, що приватизація вищевказаної квартири була здійснена за згодою всіх повнолітніх членів сімї, які мешкали у цій квартирі. Приватизація здійснювалася на підставі довідки про склад сімї, яка видана ще до народження його сина (позивача). Тому його права при цьому не були і не могли бути порушені.

Позов заперечив у судовому засіданні і представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2

Позовних вимог не визнала у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, пояснила, що на момент приватизації перебувала на заробітках за кордоном. Документами займалися її син із невісткою. Вона згідна з приватизацією.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позов визнала, вказала, що її син проживає у цій квартирі з моменту народження по даний час. Документами займався чоловік, вона думала, що обоє її синів зареєстровані на час приватизації житлової площі. Вважає несправедливим позбавлення сина частки у цьому помешканні. Не згідна з приватизацією.

Відповідач ОСОБА_7 до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, при цьому зазначив, що позовні вимоги визнає.

Представник бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» подав заяву про слухання справи без участі представника, при цьому зазначив, що при вирішенні справи покладається на рішення суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 народився 01.07.1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Водночас встановлено, що його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

В той же час встановлено, що 17 липня 1997 року основний квартиронаймач квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8 звернувся з заявою до керівника органу приватизації про передачу йому та членам його сімї: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 в приватну власність спірну квартиру. До вказаної заяви ОСОБА_3 додано довідку про склад сімї від 25.06.1997 року № 821. В даній довідці вказано, що ОСОБА_3 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3. ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 зазначені членами його сімї.

Розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради народних депутатів від 28.07.1997 року за №15 спірна квартира передана у спільну часткову власність ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 в рівних частинах кожному.

На підставі цього розпорядження видане свідоцтво про право власності на квартиру) від 29.07.1997 року, яким право власності на квартиру АДРЕСА_3. зареєстроване за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 в рівних частинах кожному у звязку з приватизацією житла згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином приватизація зазначеної квартири була здійснена на підставі заяви ОСОБА_3 № 1732 від 17 липня 1997 року, яка подана останнім уже після народження сина (позивача).

Як передбачено ч.2 ст.17 ЦК України (у редакції 1963 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Аналогічна норма передбачена ч.4 ст.29 ЦК України у чинній на даний час редакції.

Разом із тим із довідки КП «Комінтех» №899 від 29.01.2016 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_3 (дата прописки 24.12.1990р.), ОСОБА_5 (дата прописки 01.06.1992р.), ОСОБА_4 (дата прописки 27.01.1978р.), ОСОБА_6 (дата прописки 07.10.1997 р.). Зазначене також підтверджується наявною у справі копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають у цій квартирі.

Оскільки на момент народження позивача його обоє батьків були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, суд приходить до висновку, що місцем постійного проживання позивача на час проведення приватизації квартири АДРЕСА_4 була зокрема квартира, яка приватизовувалась. Окрім цього даний факт підтвердили у судовому засіданні ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

В силу приписів ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст.ст.1,6,9,61 ЖК України, ст.17 ЦК України (в редакції 1963 року) місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що діюче законодавство пов'язує право особи на участь у приватизації з її правом на житло та фактом проживання у квартирі, а не лише з фактом її реєстрації у спірній квартирі, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 30.01.2013 року у справі №6-12512.

В зазначеній правовій позиції ВСУ вказано, що відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст.ст. 1,6,9,61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї.

Усупереч наведеним положенням законодавства суди повязали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Враховуючи, що на момент подання ОСОБА_3 заяви органу приватизації від 17.07.1997 року та прийняття 28.07.1997 року оскаржуваного розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради народних депутатів, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав у даному помешканні, суд вважає, що останній мав право приймати участь у приватизації квартири та на передачу йому у спільну часткову власність спірної квартири.

Відповідно до рішень Європейського Суду з прав людини втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою ВР УРСР від 27.02.1991 № 789-XII).

При цьому, відповідно до положень ст.76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічна норма закріплена ст.261 чинного ЦК України.

Суд вважає, що позивачем не пропущено строків звернення до суду з позовом, оскільки його права на частку у спірній квартирі було порушено й не визнавалося відповідачами і лише із набуттям повноліття він отримав можливість самостійно здійснювати свої права й захищати їх.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси.

Оскільки приватизація за розпорядженням №15 від 28.07.1997 року була проведена без участі позивача, що в даному випадку порушує його права шляхом позбавлення частки у спірній квартирі, тому вказане розпорядження та свідоцтво № 993 від 29.07.1997 року про право власності на квартиру за адресою: вул. Шептицького,1/156, м.Червонограда слід визнати незаконним вцілому.

Враховуючи фактичні обставини справи та викладені норми права, суд вважає, що позов є обгрунтованим та підставним, відтак позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7, бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» про визнання незаконним розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру і його скасування задовольнити.

Визнати незаконним розпорядження (наказ) № 15 від 28.07.1997 року органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради про передачу у приватну власність квартири № 156, що в будинку № 1 по вул. Шептицького в м. Червонограді Львівської області.

Визнати незаконним свідоцтво про право власності, видане 29 липня 1997 року на квартиру № 156, що в будинку № 1 по вул. Шептицького в м. Червонограді Львівської області на імя ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та скасувати його.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області через Червоноградський міський суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М. Д. Новосад