Провадження № 2/331/17/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

при секретарі Богач А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.05.2008 р. між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №49/ЦРБ, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 70000,00 доларів США строком користування до 08.05.2018 р., під 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 12.05.2008 р. між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №49/ЦРБ, згідно з умовами якого ОСОБА_2 відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, у випадку невиконання боржником обовязків, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідачі не виконали умови кредитного договору, взяті на себе зобовязання за кредитним договором щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, у звязку з чим станом на 24.10.2014 р. заборгованість складає 173711, 78 доларів США. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 173711, 78 доларів США та судовий збір.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить суд задовольнити позов.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечує проти позовних вимог, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, прийнявши до уваги письмові заперечення відповідачів , приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 12.05.2008 р. між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №49/ЦРБ, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 7000,00 доларів США строком користування до 08.05.2018 р., під 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.. Відповідач ОСОБА_1 зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки, винагороди та комісії за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до п. 1, п. 2.1.2. кредитного договору банк зобовязується надати позичальнику кредит на споживчі цілі у межах суми 70 000,00 доларів США на строк не пізніше 08.05.2018 року шляхом видачі готівки через касу.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.3., кредитного договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунка до дати погашення кредиту, а також графіку погашення кредиту, відсотків та винагороди, який наведений в додатку №1 до даного договору, позичальник сплачує 18 % річних. При порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 36,00 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до п.6. кредитного договору при порушенні позичальником зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, строків повернення кредиту, передбачених графіком погашення, а також винагороди, передбаченої п.п. 4.5., 4.6. позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пенею у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату нарахування.

Відповідно до п. 6.6. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобовязань, передбачених даним договором, більше ніж на 120 днів, у звязку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

В забезпечення зобовязань за кредитним договором № 49/ЦРБ від 12.05.2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 49/ЦРБ від 12.05.2008 року.

Позивач своє зобов'язання за договором виконав, проте ОСОБА_1 не належним чином виконував свої зобовязання за кредитним договором, несвоєчасно та не в повному обсязі погашав кредит та відсотки за користування кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 49/ЦРБ, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, заборгованість відповідача за договором перед банком за станом на 24.10.2014 р. становить суму у розмірі 173 711, 78 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 68225, 54 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 61 950, 41 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 35245, 45 доларів США, а також штрафів відповідно до договору: фіксована частина у розмірі 19,31 доларів США, процентна складова 8271,07 доларів США.

Відповідно до інформації Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ, проведеною перевіркою бази даних ЄДРВП, виконавчий документ за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки до Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ на виконання не надходив. Вказаний факт також не заперечується сторонами по справі в судовому засіданні.

За таких обставин, зобовязання ОСОБА_1 за кредитним договором залишаються не виконаними, що порушує права банку, за захистом яких позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, обравши спосіб захисту відповідно до ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання боржник повинен відшкодувати збитки.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Уклавши з банком кредитний договір та отримавши суму у загальному розмірі 70 000 доларів США, ОСОБА_1 у відповідності з умовами договору зобовязався здійснювати повернення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, та допустив заборгованість по кредиту, чим порушує умови договору, припинив погашення кредиту та процентів в порядку і строки, передбачені договором, і станом на 24.10.2014 р. утворилася заборгованість за кредитним договором, а тому повинен нести відповідальність, передбачену договором.

За таких обставин, вимога позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку суми в розмірі: заборгованість за кредитом у розмірі 68225, 54 доларів США, заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом у розмірі 61 950, 41 доларів США, є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, ухвалою суду від 24.11.2015 р. по справі була призначена судово-економічна експертиза. Відповідно до висновку № 67е/15 судово-економічної експертизи від 27.02.2016 р. у експерта не має можливості відповісти на питання чи наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальником ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредитом та погашення основної суми боргу) перед банком ПАТ КБ «Приватбанк» відповідає умовам укладеного між вказаними документами щодо видачі та погашення кредиту за вказаним договором та нормам нормативно-правових актів України, які регулюють ці питання, тому що клопотання експерта в повному обємі не виконано.

При цьому слід зазначити, що та обставина, що по справі не було в повній мірі проведено судово-економічної експертизи, не може свідчити про необґрунтованість вимог позивача, оскільки судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 пені суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із п. 1 ч.2 ст. 258, ч. 1 ст. 549, ч. 3 ст. 551 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею ) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право, оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір штрафних санкцій (неустойки) через її не спвмірність із розміром основного зобовязання.

Виходячи з загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобовязання, санкція у вигляді пені спрямована на забезпечення виконання боржником своїх зобовязань по поверненню позики. Розмір санкції в грошовому виразі має бути більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її забезпечення.

Пунктом 27 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року розяснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Враховуючи зазначені обставини, вочевидь неспівмірність між нарахованою пенею і порушенням зобовязання, а також керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені необхідно змінити, розмір пені слід зменшити, а саме стягнути з відповідача пеню нараховану за період з 28.01.2014 року по 28.01.2015 року у розмірі 14213, 23 доларів США., яка є достатньою сумою, яка забезпечить задоволення інтересів кредитора і водночас не порушить баланс між інтересами кредитора та боржника.

Стосовно вимог банку щодо стягнення штрафів з відповідача ОСОБА_1 , то суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

Так, відповідачу банком були нараховані штрафи: фіксована частина 19,31 грн. та процентна складова 8271,07 грн. за порушення подальшої сплати відсотків за договором, нарахованих на непогашене тіло кредиту.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється за кожен день прострочення виконання ( частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення.

Умовами договору, а саме пунктом 6.1 кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобовязання по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час пунктом 6.6 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за таке порушення як затримка здійснення платежів більше, ніж на 120 днів.

Враховуючи вищевказані обставини та вимоги ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення у вигляді порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому ці позовні вимоги банку суд вважає необґрунтованими та, враховуючи, що пеня починає застосовуватись з першого дня затримки сплати чергового платежу, тобто першою, порівняно зі штрафом, який носить одноразовий характер та нараховується через 120 днів з дня вчинення порушення, суд вважає за необхідне відмовити у стягнення штрафів як подвійної відповідальності.

Таким чином, загальна сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 становить 144389,18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 68225, 54 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 61 950, 41 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 14213,23 доларів США.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 п. 14 Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 12 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановлено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Разом із тим як за предявлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, про можливість стягнення суми в іноземній валюті, оскільки спір виник із зобовязань, виражених в іноземній валюті.

Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 як з поручителя за договором поруки № 49/ЦРБ від 12.05.2008 року, на користь банку заборгованості за кредитним договором № 49/ЦРБ від 12.05.2008 року, слід за необхідне зазначити наступне.

В забезпечення зобовязань за кредитним договором № 49/ЦРБ від 12.05.2008 р., між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 49/ЦРБ від 12.05.2008 року.

Відповідно до пункту 1 договору поруки, згідно з цим договором поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором № 49/ЦРБ від 12.05.2008 р., згідно із яким кредитор надав боржнику кредит у сумі 70 000,00 доларів США, а боржник зобовязаний: повернути кредит в строк до 08.05.2018 р., сплачувати за його користування 18,00 % річних в дату сплати процентів згідно до графіку повернення кредиту, а у випадку порушення строків повернення кредиту сплачувати 36,00 % річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі.

Відповідно до пункту 2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно з п. 4 договору поруки у випадку невиконання боржником обовязків, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п.п. 5, 6 договору поруки, у випадку невиконання боржником якого-небудь обовязку, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обовязку, а поручитель зобовязаний виконати обовязки, зазначені в письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги.

Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення № 7519167 позивачем було направлено письмову вимогу кредитора до поручителя із зазначенням невиконання зобовязань за договором кредиту № 49/ЦРБ від 17.02.2010 року за вихідним № Р.10.00.09-445, та ця вимога отримана ОСОБА_2, що підтверджується поштовим повідомленням , наданим банком до суду.

28 січня 2015 року банк звернувся з позовною заявою до суду про стягнення з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором .

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умовами договору поруки від 12.05.2008 року № 49/ЦРБ, укладеного між банком та ОСОБА_2, конкретний строк припинення зобовязання поручителя перед банком не встановлений.

Як зазначено у пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, оскільки письмову вимогу кредитора до поручителя ОСОБА_4 із зазначенням невиконання зобовязань за договором кредиту № 49/ЦРБ було відправлено 17.02.2010 р.., то, відповідно, банк мав право предявити вимоги до ОСОБА_2 протягом шести місяців від дня настання цього строку.

Отже, до поручителя ОСОБА_4 вимоги предявлені банком не в межах шесті місяців відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Аналізуючи викладені норми права, вивчивши надані сторонами докази, взявши до уваги письмові заперечення ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором №49/ЦРБ від 12.05.2008 року задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь банку понесені ним судові витрати.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обовязків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача ОСОБА_1 , оскільки на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів, а тому вони є неспроможними та такими, що не заслуговують на увагу.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 144389,18 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 68225, 54 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 61 950, 41 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 14213,23 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судовій збір у розмірі 3654, 00 грн..

В іншій частині позовних вимог позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В. М. Світлицька