АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2432/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1486/16Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2014 року у справі за поданням начальника Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Паращак Р.М. про тимчасове обмеження управі виїзду боржника за межі України,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року начальник Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції (далі - Київського ВДВС Полтавського МУЮ) Паращак Р.М. звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно боржника ОСОБА_2

У поданні зазначено, що на виконанні ВДВС Київського МУЮ знаходиться виконавчий лист №2а-1670/4776/12 від 15.08.2012 року, виданий Полтавським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави заборгованість в сумі 2430489, 06 грн. Боржник на протязі тривалого часу ухиляється від виконання судового рішення, в добровільному порядку не виконує.

Посилаючись на викладене, державний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до повного виконання ним судового рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2014 рокуподання начальника Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Паращак Р.М. про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України - задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючого: АДРЕСА_2 - до виконання зобов'язань.

Виконання ухвали доручено Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Не погодившись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку.

У апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати, а у задоволенні подання начальника державної виконавчої служби відмовити. Вважає, що ухвала постановлена судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, апелянт вказує, що він не ухиляється від виконання рішення суду, а його єдиним доходом є пенсія.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник Київського ВДВС по м. Полтава Полтавського міськрайонного управління юстиції Полтавської області просив ухвалити рішення, яким відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2014 року та залишити ухвалу без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до п. 2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Статтею 90 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього закону.

За змістом пункту 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи до виконання зобов'язань за рішенням.

Задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, суд першої інстанції, керуючись ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 377-1 ЦПК України та виходив із того, що ОСОБА_2 ухиляється від сплати боргу по виконавчому листу, заборгованість складає 2430489, 06 грн. і залишається непогашеною, а тому подання є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

При цьому, суд вказав, що боржник не з'являється на виклики державного виконавця.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Судом із матеріалів справи вбачається, що на виконанні Київського ВДВС по м. Полтава знаходиться виконавче провадження №35460150 по виконанню виконавчого листа №2а-1670/4776/12 від 15.08.2012 року, виданого Полтавським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави заборгованість в сумі 2430489, 06 грн.

Постановою від 28.11.2012 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2а-1670/4776/12 від 15.08.2012 року.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців, відомості щодо фізичної особи ОСОБА_2 відсутні. (а.с.5).

Як вбачається з відповідей, наданих Державною податковою службою України інформація відносно ОСОБА_2 щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня; інформація про номери рахунків, відкриті у банках та інших фінансових установах України до ДПС України відповідних фінансових установ не надходила. (а.с. 6,7).

З акту державного виконавця від 14.11.2013 року слідує, що по місцю проживання боржника ОСОБА_2, а саме: АДРЕСА_1, ліквідного майна, на яке можливо звернути стягнення не виявлено. (а.с. 8)

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

На переконання колегії суддів, ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем не надано суду переконливих доказів умисних дій боржника (дії або бездіяльність), спрямованих на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості.

При цьому, встановлення факту відсутності майна, на яке може бути звернено стягнення не може вважатися ухиленням від виконання рішення суду.

Посилання суду першої інстанції на те, що боржник ОСОБА_2 не з'являвся за викликом державного виконавця не підтверджені жодними доказами. Зокрема, матеріали справи не містять взагалі будь-яких відомостей про те, що боржник викликався до державного виконавця.

Представник державної виконавчої служби у судові засідання суду першої та апеляційної інстанції не з'являвся, будь-яких пояснень та доказів з приводу обставин, викладених у поданні не надав, а тому при розгляді подання слід керуватися обставинами викладеними у поданні та доданими до нього доказами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що заперечення представника Київського ВДВС по м. Полтава не спростовують доводів апеляційної скарги ОСОБА_2

Так, посилання в запереченні на надання недостовірної інформації Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України стосуються обставин, які виникли після постановлення ухвали місцевого суду та не підтверджені належними доказами та мали місце після постановлення ухвали.

Також у матеріалах справи відсутні письмові пояснення ОСОБА_2, на які посилається представник виконавчої служби у запереченнях, щодо відсутності у боржника ліквідаційного майна, на яке можливо звернути стягнення.

Таким чином, начальник Київського ВДВС не мотивував та не обґрунтував ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язань за судовим рішенням та не довів ухилення ОСОБА_2 від сплати боргу, а тому подання є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Доводи про те, що ОСОБА_2 не сплачує борг і має заборгованість та відсутність майна, на яке може бути звернуто стягнення не можуть слугувати достатньою підставою для обмеження його у праві виїзду за кордон, оскільки самі по собі такі дії не свідчать про ухилення від виконання зобов'язань або про відмову від виконання судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2014 рокуслід скасувати, з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.2 ч.1 ст. 312, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2014 року- скасувати.

У задоволенні подання начальника Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Паращак Р.М. про тимчасове обмеження управі виїзду боржника за межі України- відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

Згідно оригіналу В.П. Пікуль