АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К.,Лисака І.Н.

секретар: Вівчарик Н.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА :

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Посилався на те, що 11 листопада 2011 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 отримала від нього позику у сумі 25 000,00 доларів США, яку зобов'язалася повернути до 11 грудня 2011 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2012 року було задоволено його позовні вимоги про стягнення боргу в сумі 25 161 доларів 46 центів США, що еквівалентно 203 113,58 грн..

На виконання даного рішення суду 02 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці було видано виконавчий лист №2-1524/2012, який був переданий для виконання до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції. До даного часу боржником зобов'язання не виконано.

________________________________________________________________________________

22-ц/794/799/16. Головуючий у 1-й інстанції Семенко О.В.

Категорія: 19/27 Доповідач Литвинюк І.М.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачки на його користь 3 % річних в розмірі 15 566,11 грн. та інфляційні витрати в розмірі 140 554, 59 грн. від суми боргу, встановленого та стягнутого відповідно до рішення суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3% річних в розмірі 15 566,11 грн. та інфляційні витрати в розмірі 140 554,59 грн. від суми боргу, встановленого та стягнутого відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2012 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2016 року представник відповідача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2012 року було задоволено позовні вимоги про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в сумі 25 161,46 дол. США, що еквівалентно 201 102,56 грн., однак відповідачем зобовязання не виконано, а тому підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2012 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу з ОСОБА_3 на його користь за договором позики в сумі 25 161,46 дол. США, що еквівалентно сумі 201 102,56 грн., та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2011,02 грн..

Вищевказане рішення набрало законної сили 30 липня 2012 року. На підставі даного рішення 02 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист та направлено на виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції.

Зазначене рішення суду відповідачем не виконано.

Як вбачається з інформаційного листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції №12519 від 15 жовтня 2015 року, при виконанні виконавчого листа №2-1524/2012 від 02 серпня 2012 року, у матеріалах справи виконавчого провадження відсутні платіжні документи, які підтверджують перерахування коштів.

Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, суд дійшов правильного висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо боржник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний відповідно до вимог ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, незалежно від того, чи зазначено вказане в розписці чи ні.

Однак поза увагою суду першої інстанцій залишилося те, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, а заборгованість ОСОБА_3 визначено у доларовому еквіваленті.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 3% річних від простроченого зобовязання, оскільки позика надавалася у доларах США.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року № 6-38цс11 та від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14.

Щодо стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норма ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, а тому передбачена ч.2 ст.625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов'язання у вигляді стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - не може бути застосована.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, яка є обов'язковою для судів.

Посилання апелянта на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Тобто початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, а право на позов щодо платежів згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає щодо кожного платежу окремо. Крім того, оспорювану суму 3 % річних стягнуто у межах трьох років.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційних витрат слід скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення суду першої інстанції у частині стягнення витрат на оплату судового збору, і з урахуванням пропорційного співвідношення задоволених позовних вимог, визначає, що с з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 слід стягнути 396,80 грн. судового збору.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_4 сплатила 4 377,93 грн., а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 слід стягнути 3 941,45 грн. понесених відповідачкою судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш ИЛ А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2016 року в частині стягненняінфляційних витрат скасувати та відмовитиОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2016 року в частинірозміру судового збору змінити, визначивши до стягнення 396 гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3 941 гривень 45 копійок судових витрат за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: