Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2016 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарях - Скочиляс І.М.,Думич Р.М..

з участю представників

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 03.12.2012р. перебував у трудових відносинах з АТ «Ощадбанк» та 08.10.2015р. звільнений з посади юрисконсульта 1 категорії аналітично-консультативного сектору юридичного відділу за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення подав під тиском начальника юридичного відділу ОСОБА_4, у зв'язку з чим перебував в стані душевного хвилювання і не міг адекватно усвідомлювати події. Крім цього зазначив, що йому не надано щорічної основної невикористаної відпустки на заяву від 08.10.2015р., чим порушено ст.ст.3, 11 ЗУ «Про відпустки», у день звільнення не видано трудової книжки, чим порушено ст.47 КЗпП України, не враховано заяву від 15.10.2015р. про відкликання заяв про звільнення, чим порушено ст.38 КЗпП України. В подальшому неодноразово доповнював та збільшував позовні вимоги в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали, дали аналогічні їх змісту пояснення, просили задовольнити позов.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях, просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_3 наказом №1277-к від 03.12.2012р. прийнятий на посаду юрисконсульта 1 категорії юридичного відділу філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 03.12.2012р., по строковому трудовому договору, на період відпустки по вагітності та пологах ОСОБА_5

Наказом №165-к від 03.02.2014р. ОСОБА_3 переведено з 03.02.2014р. в аналітично-консультативний сектор юридичного відділу на умовах строкового трудового договору, на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до дня фактичного виходу її на роботу, із збереженням умов та оплати праці.

Наказом №1837-к від 15.10.2014р. продовжено строк дії трудового договору з 15.10.2014р. на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6 до дня фактичного виходу її на роботу.

Наказом №1909-к від 08.10.2015р. звільнено з посади юрисконсульта 1 категорії аналітично-консультативного сектора юридичного відділу 08.10.2015р. за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України.

Судом встановлено, що підставою звільнення ОСОБА_3 була заява останнього від 08.10.2015p., якою просив звільнити із займаної посади за власним бажанням з 08.10.2015p.

Відповідно до ч.1 ст.39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати строковий трудовий договір достроково на вимогу працівника у разі неможливості продовжувати роботу з поважних для працівника причин у строк, про який він просить його звільнити.

Згідно п.2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993р., днем звільнення вважається останній день роботи.

08.10.2015p. було останнім днем роботи ОСОБА_3

Твердження позивача про написання заяви про звільнення під психологічним тиском керівника юридичного відділу ОСОБА_4 не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Покликання позивача на показання свідка ОСОБА_7, щодо психологічного тиску не заслуговують на увагу, оскільки він не був присутній під час розмови позивача з керівником і про зазначенні позивачем обставини йому відомо лише з його слів.

Зокрема, ні 08.10.2015р., ні пізніше ОСОБА_3 не звертався до адміністрації банку з заявами про застосування щодо нього психологічного впливу та примушування писати заяву про звільнення. З такими заявами ОСОБА_3 не звертався і до правоохоронних органів.

ОСОБА_3 був кваліфікованим юристом, про що свідчить його характеристика по місцю роботи, отже був обізнаний зі своїми правами як працівник.

Вважаючи заяву про звільнення написаною під тиском, ОСОБА_3 не був 08.10.2015p. позбавлений можливості відкликати її, оскільки 08.10.2015p. звертався в банк з іншою заяваю, зі змісту якої видно, що намір на звільнення у ОСОБА_3 не змінився. Просив лише надати відпустку та повідомив про перебування на лікуванні.

Що стосується заяви від 15.10.2015p. про відкликання заяв про звільнення така не доводить факту тиску на нього 08.10.2015p., а свідчить лише про зміну його наміру щодо звільнення.

Однак, відкликання заяви про звільнення можливе впродовж терміну попередження про наступне звільнення, якщо такий термін був визначений працівником. У заяві ОСОБА_3 попередження про звільнення визначене ним днем звільнення.

Як пояснив ОСОБА_3, 26.10.2015р. він подав банку листок непрацездатності, ознайомився з наказом про звільнення, отримав трудову книжку та до роботи не приступив.

Інших доказів на підтвердження факту тиску на нього 08.10.2015р. при написанні заяви про звільнення із займаної посади з 08.10.2015р. ОСОБА_3 суду не подав.

Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Однак, ця заборона не стосується звільнення з ініціативи працівника.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Заявою від 08.10.2015р. ОСОБА_3 не просив звільнити його із займаної посади останнім днем відпустки, а днем подачі цієї заяви 08.10.2015р.

Частиною 1 ст.38 КЗпП України розірвання трудового договору у строк, про який просить працівник, визначено обов»язком власника або уповноваженого ним органу.

В наказі про звільнення №1909-к від 08.10.2015р. обумовлено виплатити ОСОБА_3 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 21 календарний день.

ОСОБА_3 визнається факт надходження 08.10.2015р. коштів на його картковий рахунок, і спору щодо розміру компенсації за невикористану відпустку між сторонами немає.

Також ОСОБА_3, отримавши суму компенсації, ні 08.10.2015р., ні пізніше не ставив питання про її повернення в рахунок реального надання днів невикористаної відпустки, що свідчить про фактичне погодження з отриманням грошової компенсації.

Згідно ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України, п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, 08.10.2015р. ОСОБА_3 не перебував на робочому місці до завершення робочого дня, а залишив робоче місце одразу після написання заяви про звільнення, тому видача трудової книжки 08.10.2015р. не могла відбутися через відсутність працівника, а не з вини роботодавця.

Правомірними вважаються дії банку по направленню ОСОБА_3 рекомендованим листом повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки або надання письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, що відповідає п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Судом не встановлено порушень вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3, тому в задоволенні його позову слід відмовити за недоведеністю вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М. Городецька