Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1476/15-ц

Провадження № 2/440/140/2016

11 травня 2016 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Журибіда Б. М.,

при секретарі Гута О.С.

за участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Буську справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи Буського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та позовною заявою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та вселення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у будинку АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний будинок належить їй на праві приватної власності. У вказаному будинку окрім неї, проживають члени її сім'ї, чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_6. Вважає, що її дочка, ОСОБА_3, перестала вважатись членом її сім'ї, оскільки створила свою сім'ю та пішла жити до чоловіка, ОСОБА_7, де на даний час проживає. Також вважає, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу, понад три роки, не живе в будинку.

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом в якому просить визнати право на проживання в АДРЕСА_1 та вселити її до вказаного будинку. Позов обґрунтовує тим, що зареєстрована у цьому будинку з 1996 року. В червні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 насильно виселили її з будинку і на даний час чинять їй перешкоди, фізично перешкоджаючи вселитись та проживати у будинку.

ОСОБА_1 свій позов підтримала, проти позову ОСОБА_3 заперечила та дала пояснення, що дійсно будинок АДРЕСА_1 був збудований нею та її чоловіком, ОСОБА_5 за час проживання в шлюбі та належить їй на праві приватної власності. У вказаному будинку проживають на даний час її чоловік та син, ОСОБА_6. До червня 2013 року також проживала і її дочка, ОСОБА_3 разом з зятем, ОСОБА_7. Однак, у червня 2013 року між нею, її чоловіком з одного боку, та ОСОБА_3 склались неприязні відносини, які згодом переросли у конфлікт. В результаті чого ОСОБА_3 покинула будинок та переїхала до батьків свого чоловіка. На даний час спільне проживання неможливе в силу стійкої неприязні, яка існує між ними, а тому наміру допускати свою дочку до будинку не має.

ОСОБА_3 свій позов підтримала, позов ОСОБА_1 заперечила. Будучи допитана в якості свідка дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Окрім того зазначила, що у вказаному будинку проживає з 1996 року, однак, у 2013 році після того, як її батькам стало відомо про її вагітність, відносини між ними погіршились, а через місяць після весілля переросли у відвертий конфлікт. Вважає, що своїми діями її батьки намагались усяко вижити її з будинку, створюючи нестерпні умови для проживання. У червні 2013 року під тиском батьків вимушено покинула будинок, оскільки переймалась за нормальний перебіг вагітності та переїхала проживати до своєї бабусі в село Богданівка Буського району Львівської області, однак проживши там півроку переїхала до чоловіка в село Заставне Золочівського району Львівської області, де на даний час і проживає. Протягом останніх трьох років не може вселитися до будинку де зареєстрована, оскільки батьки їй чинять перешкоди. На території будинковолодіння залишилось її майно, зокрема автомобіль, окрім того у будинку є її речі, які вона не має наміру забирати тому що планує туди повернутись. Іншого житла не має.

ОСОБА_5 позов ОСОБА_1 підтримав, проти позову ОСОБА_3 заперечив та будучи допитаний по справі в якості свідка дав пояснення, що будинок АДРЕСА_1 був збудований ним та його дружиною, ОСОБА_1 за час проживання в шлюбі та належить дружині на праві приватної власності. У вказаному будинку проживають на даний час він, дружина та син. До червня 2013 року також проживала і дочка, ОСОБА_3 разом з зятем, ОСОБА_7. Однак, у червня 2013 року між дружиною і ним з одного боку, та ОСОБА_3 склались неприязні відносини, які згодом переросли у конфлікт. В результаті чого ОСОБА_3 покинула будинок та переїхала до батьків свого чоловіка. На даний час спільне проживання неможливе в силу стійкої неприязні, яка існує між ними, а тому наміру допускати свою дочку до будинку не має.

Третя особа, Буський районний сектор головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, хоча належним чином про час та місце судового розгляду був повідомлений, а тому суд вважає за можливим розглянути справу у відсутності третьої особи.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_5 ОСОБА_3, їх представників дослідивши матеріали справи в їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи Буського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити за безпідставністю, а позов ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та вселення підлягає до задоволення з наступних підстав:

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 3 ст. 10 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1. Згідно Довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб № НОМЕР_1 від 13.12.2013р., яка видана Задвір'янською сільською радою Буського району Львівської області у будинку зареєстровані, як власник ОСОБА_1 та члени її сім'ї, чоловік ОСОБА_5, син ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_3.

З 1996 року до червня 2013 року ОСОБА_3 проживала у вказаному будинку, як член сім'ї наймача. В червні 2013 року вона була змушена покинути своє житло в силу конфлікту, який виник між нею та батьками, які в подальшому перешкоджали їй повернутись до місця свого проживання.

У відповідності до ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

У відповідності до п. 23 , Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням наймачами жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду, суди повинні мати на увазі, що:

- укладений з власником будинку (квартири) на певний строк договір найму жилого приміщення може бути достроково розірваний за вимогою наймодавця лише у випадках, коли наймач або спільно проживаючі з ним особи систематично руйнують, псують жиле приміщення чи використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, або наймач систематично (не менше трьох місяців підряд) не вносить квартирної плати і плати за комунальні послуги (ст.168 ЖК), або коли відповідно до затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради проекту переобладнання чи перепланування будинку при капітальному ремонті жиле приміщення, займане наймачем, не може бути збережено (ст.165 ЖК);

- укладений на невизначений строк договір найму жилого приміщення може бути розірваний за вимогою наймодавця із зазначених вище підстав, а також, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому і членам його сім'ї і наймач був попереджений про наступне розірвання договору не менше ніж за три місяці (ст.168 ЖК).

Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами та узагальнення судової практики, суд приходить до висновку, що припинення договору житлового найму, укладеного на невизначений строк можливе тільки у випадках прямо передбачених чинним законодавством.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням(ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідально до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 прописана в спірному будинку, з 2013 року за місцем реєстрації не проживає, однак має в будинку особисті речі, наміру забирати яких немає, оскільки бажає вселитися в будинок батьків, іншого житла немає.

Останнє також ствердив свідок ОСОБА_7, чоловік ОСОБА_3

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Положення наведених правових норм вказують про можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у разі не проживання понад установлений строк без поважних причин.

В силу зазначених обставин, суд приходить до висновку, що причини відсутності ОСОБА_3 за місцем реєстрації проживання є поважними, а тому вважає, що підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користуватись будинком, як житлом не має.

Натомість, в силу вище зазначених обставин, зокрема того, що ОСОБА_3 зареєстрована у АДРЕСА_1, є членом сім'ї власника цього будинку, іншого житла не має, суд приходить до переконання, що вона має право на проживання у вказаному будинку, і оскільки її право порушено воно підлягає до поновлення шляхом її вселення до цього будинку.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, ЦПК України, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 64, 71, 72 ЖК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи Буського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Позов ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та вселення - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 право на проживання АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_3 до будинку АДРЕСА_1

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Буський районний суд Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Б. М. Журибіда