ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2250/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Заболотній Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-тя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на житло,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на житло.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 5.11.1997 року відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва було видано свідоцтво про право власності на житло, за змістом якого ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних долях. Дане свідоцтво було видане на підставі розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва №15237 від 5.11.1997 року. Вважають, що вказані документи необхідно визнати недійсними та скасувати їх, поскільки позивач разом зі своєю сім'єю не проживав у приватизованій квартирі з 1995 року по теперішній час, а фактично мешкав з 1995 року по кінець 1998 року в квартирі своєї дружини АДРЕСА_2 а з кінця 1998 року по теперішній час в гуртожитках м. Києва. При цьому Закон України №2482-ХІІ передбачає, що громадяни, які зареєстровані та постійно проживають в квартирі, мають право на приватизацію цього житла. Таким чином, була порушена норма зазначеного Закону.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнали, надавши суду пояснення аналогічні поясненням позивача та його представника.

Представник 3-ї особи Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Червонописька Л.А. просила відмовити в задоволенні позову, поскільки приватизація даної квартири була здійснена згідно чинного законодавства і будь-яких порушень не було.

Заслухавши сторони, представників позивача та 3-ї особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

За змістом ч.1, ст.1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Як передбачено ч.4-5, ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_3, ОСОБА_6 - відповідачі по справі, ОСОБА_2 - позивач по справі, ОСОБА_7 - син відповідачів та брат позивача звернулись у листопаді 1997 року до відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва з заявою про надання їм у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.25), додавши до неї довідку про склад сім'ї (а.с.26). Як в заяві, яку підписали вказані особи, що бажали приватизувати спірну квартиру, так і в довідці про склад сім'ї зазначено, що ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 спільно мешкають в квартирі АДРЕСА_1.

Як наголошує ч.1-2, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Після наданої заяви та довідки про склад сім'ї 5.11.1997 року відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва було видано розпорядження №15237 про передачу ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.24). На підставі даного розпорядження того ж 5.11.1997 року тим же органом приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло, за змістом якого ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних долях (а.с.4).

Згідно ч.1-3, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В судовому засіданні позивач не заперечував, що власноруч підписав заяву до відділу приватизації, але тільки на підставі умовлянь батьків, які бажали приватизувати квартиру. Однак сам він разом зі своєю сім'єю не проживав у АДРЕСА_1 з 1995 року по теперішній час, а тільки був зареєстрований в ній, при цьому фактично мешкав з 1995 року по кінець 1998 року в квартирі своєї дружини АДРЕСА_2 а з кінця 1998 року по теперішній час в гуртожитках м. Києва. Вказані обставин підтвердили в судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а також свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які є сусідами мешканців спірної квартири.

Згідно ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначає ч.1, ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як зазначають вказані вище норми права, саме громадяни, які постійно проживають в квартирі, мають право на її приватизацію, тобто отримати її або її частку у приватну власність з державного житлового фонду. Однак судом встановлено, що при здійсненні приватизації вказаної квартири було допущено порушення, за яким, особа, яка не проживала в ній, а саме позивач, отримав частку квартири у приватну власність, що є порушенням ч.1 та ч.3, ст.203 ЦК України. За таких обставин розпорядження №15237 від 5.11.1997 року відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва необхідно скасувати, а свідоцтво про право власності на житло, яке було видано на підставі даного розпорядження, визнати недійсним з моменту видачі в порядку ст.236 ЦК України. За таких обставин у вказаній частині позов підлягає задоволенню.

В свою чергу суд відмовляє позивачу в частині його вимог про визнання того ж розпорядження недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, поскільки вказані вимоги не регулюються діючим законодавством.

У відповідності до ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на житло вже після спливу строку позовної давності, однак в судовому засіданні будь-хто із сторін не заявляв про її застосування, тому суд з власної ініціативи позбавлений права застосовувати до вказаних правовідносин строк позовної давності.

Керуючись ст.10; 11; 57-60; 79; 88; 209; 213-215 ЦПК України, на підставі ст.41 Конституції України, ст.203; 215; 216; 321; 626 ЦК України, ст.1; 5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Скасувати розпорядження №15237 від 5.11.1997 року відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва про передачу квартири АДРЕСА_1 з державного житлового фонду у приватну власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7.

Визнати свідоцтво про право власності на житло, видане 5.11.1997 року відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва про передачу у приватну власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 недійсним.

В задоволенні частини позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-тя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація про визнання недійсним розпорядження та скасування свідоцтва про право власності на житло відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :