Справа № 127/3565/16-ц
Провадження № 2/127/2378/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

04 травня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи вимоги тим, що 05.02.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у сумі 16 000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була підписана і надана позивачу розписка від 05.02.2014 року на суму 16 000 грн., в якій відповідач визнає факт позики 16 000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 05.08.2014 року.

Окрім того, 27.03.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 20 000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була підписана і надана позивачу розписка від 27.03.2014 року на суму 20 000 грн, в якій відповідач визнає факт позики 20 000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 27.08.2014 року.

Також, 22.04.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 26 000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була підписана і надана позивачу розписка від 22.04.2014 року на суму 26 000 грн, в якій відповідач визнає факт позики 26 000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 01.09.2014 року.

Разом з тим, відповідач свої зобовязання за договорами позики не виконує та кошти позивачу у визначений строк не повернув. У звязку з чим, внаслідок протиправних дій відповідача, які полягають в ухиленні від виконання зобовязання, позивачу завдана також моральна шкода, що спричинена довготривалим нервуванням з приводу не повернення відповідачем коштів та погіршенням стану здоровя.

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в сумі 103 398,61 грн., відсотки за користування позикою в сумі 25 256,36 грн., 50 000 грн. відшкодування моральної шкоди, та покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина» №29 (23071) від 15.04.2016 року, що відповідає положенням ч.9 ст.74 ЦПК України.

Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.

Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 05.02.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 16 000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була підписана і надана позивачу розписка від 05.02.2014 року на суму 16 000 грн., в якій відповідач визнає факт позики 16 000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 05.08.2014 року (а.с.5, 35).

Окрім того, 27.03.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 20 000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була підписана і надана позивачу розписка від 27.03.2014 року на суму 20 000 грн, в якій відповідач визнає факт позики 20 000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 27.08.2014 року (а.с.6, 33).

Крім цього, 22.04.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 26 000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була підписана і надана позивачу розписка від 22.04.2014 року на суму 26 000 грн, в якій відповідач визнає факт позики 26 000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 01.09.2014 року (а.с.7, 34).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Таким чином, наявність розписок власноручно підписаних і наданих позивачу відповідачем свідчать про укладення договорів позики між сторонами та передачу позивачем суми позики відповідачу в розмірі 62 000 грн.

З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобовязань за договорами позики, грошові кошти позивачу не повертає.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у своїй постанові від 01.10.2014 року у цивільній справі №6-113цс14, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, оскільки відповідач, не зважаючи на взяті на себе зобовязання за договором позики, до теперішнього часу розрахунку не провів перед позивачем,весь цей час продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 103 398,61 грн., з них: 62 000 грн. - основна сума боргу, 37 500,28 грн. - індекс інфляції, 3 898,33 грн. - три проценти річних, а також проценти за користування коштами в сумі 25 256,36 грн. відповідно до вимог ст.ст.625 ч.2, 1048 ч.1 ЦК України є обґрунтованими, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 50 000 грн., суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди.

При цьому, наслідки порушення договору позичальником встановлені статтями 625 та 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. До того ж, укладені між сторонами договори позики не передбачають такого правового наслідку порушення зобовязань за договорами як відшкодування моральної шкоди.

Надані позивачем медичні документи не є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди і не свідчать про причинний зв'язок між порушенням відповідачем зобовязань за договорами позики та наслідками у вигляді погіршенням здоровя позивача.

Таким чином, оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобовязань, а договорами позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, відтак позов в частині стягнення моральної шкоди є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (п.6 ч.3 ст.79 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем понесено судові витрати щодо сплати судового збору у розмірі 1786,55 грн., згідно квитанції №0.0.510829174.1 від 23.02.2016 року (а.с.1), а також судові витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 180 грн., згідно рахунку №СФ-0000393 від 13.04.2016 року, відтак у відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1287,27 грн. в рахунок відшкодування витрат щодо сплати судового збору та 129,62 грн. в рахунок відшкодування витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.526, 530, 610, 611, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст.10, 60, 79, 88, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість в сумі 103 398 (сто три тисячі триста девяносто вісім) грн. 61 коп. за договорами позики, з них: 62 000 (шістдесят дві тисячі) грн. - основна сума боргу, 37 500 (тридцять сім тисяч пятсот) грн. 28 коп. - індекс інфляції, 3 898 (три тисячі вісімсот девяносто вісім) грн. 33 коп. - три проценти річних.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, 25 256 (двадцять пять тисяч двісті пятдесят шість) грн. 36 коп. відсотки за користування позикою.

В іншій частині задоволення позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати щодо сплати судового збору у розмірі 1 287 (одна тисяча двісті вісімдесят сім) грн. 27 коп. та витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 129 (сто двадцять девять) грн. 62 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: