Ухвала

іменем україни

27 квітня2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області про визнання договору недійсним та визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Новоандріївської сільської радиВолноваського району Донецької області про визнання договору недійсним та визнання права власності на земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належала земельна ділянка розміром 5,6418 га на території Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У квітні 2008 року вона отримала пропозицію від працівника Новоандріївської сільської ради на укладення договору про передачу права власності на земельну ділянку, яка належить їй, з добровільною відмовою від неї тимчасово, який пообіцяв, що вона буде користуватися землею, на що вона дала згоду. 09 квітня 2008 року між нею та Новоандріївською сільською радою було укладено договір про передачу права власності на земельну ділянку у зв'язку з добровільною відмовою від неї власника земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Родіоновим Ю.В. Протягом всього часу, починаючи з 2008 року, вона продовжувала користуватися своєю земельною ділянкою та тільки весною 2014 року дізналася, що земельна ділянка їй не належить. Зазначала, що відповідач добровільно відмовився розірвати договір.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд визнати договір недійсним та визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 5,6418 га, яка розташована на території Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір про передачу права власності на земельну ділянку у зв'язку з добровільною відмовою від неї власника земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та Новоандріївською сільською радою Волноваського району Донецької області від 09 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Радіоновим Ю.В. щодо спірної земельної ділянки недійсним.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17 листопада 2015 року рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди під час розгляду справи встановили, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка розміром 5,6418 га на території Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого Новоандріївською сільською радою народних депутатів Волноваського району Донецької області 20 березня 2002 року, на підставі рішення виконкому Новоандріївської сільської ради народних депутатів від 14 листопада 2001 року № 223, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № НОМЕР_5.

09 квітня 2008 року між ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності, посвідченої 28 лютого 2008 року приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Родіоновим Ю.В., від імені ОСОБА_3 та Новоандріївською сільською радою Волноваського району Донецької області в особі сільського голови Багатюка О.Г. було укладено договір про добровільну відмову від права приватної власності на земельну ділянку розміром 5,6418 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з переданням права власності на цю земельу ділянку територіальній громаді Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області.

Після укладення спірного договору Новоандріївська сільська рада фактично набула право власності на спірну земельну ділянку, про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, який зареєстровано 02 червня 2008 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № НОМЕР_2.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, за положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3 , 5 та в ст. 203 цього Кодексу (підстава заявленого позову). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину (ст. 233 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова) вбачається, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У пункті 20 вказаної Постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, обґрунтовано виходив з того, що всі дії ОСОБА_8, які передували укладенню спірного договору, свідчать про її наміри, направлені саме на добровільну відмову від права приватної власності на земельну ділянку. Також є правильними висновки суду і щодо недоведеності вчинення позивачем оспорюваного правочину від 09 квітня 2008 під впливом помилки.

Отже, до зазначених висновків апеляційний суд дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана