Ухвала

іменем україни

16 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 04 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 06 вересня 2013 року недійсним, посилаючись на те, що у 1972 році її батьки побудували будинок АДРЕСА_1.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 її мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 отримали спадщину за законом.

Відповідно до свідоцтва про право спадщину за законом від 09 січня 1980 року № 423, виданого державним нотаріусом Другої лубенської державної нотаріальної контори, її брат успадкував ј частини будинку АДРЕСА_1, відповідно частка матері становила 3/4 .

Її мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті матері - ѕ частини будинку відповідно до свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, виданого державним нотаріусом 21 квітня 1992 року.

У лютому 2012 року ОСОБА_5 звернувся до лікаря, який діагностував йому онкологічне захворювання та направив його на обстеження до Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру.

Сім'ї та дітей у ОСОБА_5 не було, тому позивач займалась його лікуванням, доглядала за ним після операції.

10 квітня 2013 року ОСОБА_5 в Другій Лубенській державній нотаріальній конторі склав заповіт з приводу розпорядження всім належним йому майном на її ім'я.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. В установлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори з приводу подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті брата, але нотаріус повідомив про існування заповіту від 06 вересня 2013 року на ім'я колишньої дружини брата ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначала, що стан здоров'я ОСОБА_5 у серпні 2013 року погіршився, з 15 травня 2013 року він знаходився під дією сильнодіючих лікарських засобів, в силу своєї хвороби не розумів всіх обставин і ситуації, які відбувалися, страждав на психічні і поведінкові розлади, що істотно вплинуло на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 04 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 квітня 2013 року ОСОБА_5 склав в Другій Лубенській державній нотаріальній конторі заповіт, в якому заповів все належне йому майно ОСОБА_1

06 вересня 2013 року ОСОБА_5 склав новий заповіт, яким все належне йому майно заповів колишній дружині ОСОБА_2

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 вказувала, що її брат в силу діагностування в нього важкої хвороби, операції, тривалого лікування та постійного перебування під дією сильнодіючих лікарських засобів фактично склав новий заповіт в силу тяжких для нього обставин, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак заповідальне розпорядження не відображає його дійсній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За клопотанням ОСОБА_1 судом першої інстанції призначено комплексну судову психолого-психіатричну (посмертну) експертизу, згідно з висновками якої ОСОБА_5 на час укладення заповіту виявляв ознаки вираженого астенічного розладу органічного походження, який не позбавляв, але істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту від 06 вересня 2013 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що висновком експертизи не встановлено абсолютної неспроможності заповідача розуміти значення своїх дій на час складання оспорюваного заповіту, що, в свою чергу, виключає задоволення позову з підстав, визначених ОСОБА_1 в позовній заяві.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 04 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

В.І.Мартинюк

О.М.Ситнік