Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.04.2016 Справа №607/18435/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

-головуючого судді Стельмащука П.Я.

-секретаря Гудими Н.І.

- за участю представника позивача ОСОБА_1,

- відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та 3% річних ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних в розмірі 43382,60грн. та 3% річних в розмірі 11903,76грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26.06.2009р. стягнуто із ОСОБА_2 на його користь борг в розмірі 65223,67грн. боргу та 908,35грн. судових витрат. З моменту прийняття рішення до цих пір відповідач борг не погасив, а тому в силу вимог ст. 625 ЦК України, відповідач зобов»язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, однак в добровільному порядку відмовляється сплатити такі суми, що порушує його права.

Позивач в судове засідання не з»явився, однак його представник адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позову не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Раніше ним подано письмові заперечення в яких він зазначив, що грошове зобов»язання має бути виконане у грошовій одиниці України гривні. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Вважає, що норми ч.2 ст.625 ЦК України, щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов»язання, яке визначене у гривні, позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

При розгляді справи судом встановлено наступне.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.06.2009року встановлено, що 29.09.1998року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі строком повернення до 01.06.1999р., про що складено розписку. Даним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 65223,67грн., а також 908,35грн. судових витрат.

Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із довідки №29397/06-34/16, виданої 20.07.2015року Першим відділом державної виконавчої служби, на виконанні перебуває виконавче провадження №35069086 з примусового виконання виконавчого листа №1915/16200/2012 від 29.10.2012р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 65223,67грн. боргу та 908,35грн. судових витрат.

Станом на день розгляду справи борг відповідачем не погашався, що ним не заперечується.

Із розрахунку наданого позивачем вбачається, що індекс інфляції на заборгованість відповідача становить 43 382, 60 грн.:

- липень - грудень 2009 року 66 132,62 х 12.3% : 100: 2 = 4 067,12 грн;

- 2010 рік 66 132,62 x 9,1%: 100 = 6 018,01 грн.;

- 2011 рік 66 132,62 х 4,6% : 100 = 3 042,07 грн.;

- 2013 рік 66 132,62 х 0,5% : 100 = 330,66 грн.;

- 2014 рік 66 132,62 х 24,9%: 100 = 16 466,87 грн.;

- січень-червень 2015 року 66 132,62 х 40,7% : 100 : 2 = 13 457, 87 грн.

А також, 3% річних від 66 132,62 грн. = 1983, 96 грн. за період заборгованості, а це повних 6 років (з липня 2009 по липень 2015 року), сума боргу становить 1983, 96 х 6 = 11 903,76 грн. Отже загальна сума заборгованості складає 43 382,60грн. +11 903,76грн. = 55286, 36 грн., згідно розрахунку наданого позивачем .

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткову обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність частково задовольнити позов. При цьому, суд виходив із наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковий до виконання сторонами.

Із статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до вимог ст.599 Цивільного кодексу України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, відповідач, всупереч вимог ст. 530 Цивільного кодексу України, узявши на себе зобов'язання щодо повернення позики по закінченню строку дії договору, їх не виконав, рішення суду від 26.06.2009року не виконано.

За нормами ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Згідно вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За даних обставин суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання відповідачем зобов»язань, права позивача були порушені, а відтак відповідач зобов»язаний, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сплатити позивачу 3% річних за прострочення виконання зобов»язань, а тому позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми в розмірі 11 740,26грн. (сума боргу 65223,67грн. х 0,03 = 1956,71грн. за один рік, 1956,71грн. х 6 років = 11 740,26грн.).

Не підлягають до задоволення вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних, виходячи з наступного.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Крім того, суди повинні враховувати, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі117, 40грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 59, 60, 88, 213, 215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст. 526, 533, 599,610-612, 625, 629 Цивільного кодексуУкраїни, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 11740,26 грн. в якості 3% річних за прострочення виконання зобовязання за договором позики від 29.09.1998р. за період з липня 2009 року по червень 2015 року включно.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 117,40 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук