Провадження № 2/752/1430/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.05.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

у лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17 лютого 2015 року між сторонами у справі був укладений договір позики у формі розписки, за умовами якого ОСОБА_1 отримала в позику від ОСОБА_2 100 000 грн. грошових коштів для особистих потреб. У своїх запереченнях до первісної позовної заяви в жовтні 2015 року позивач зазначала, що ОСОБА_2 вона не знає, договір позики з ним не укладала, грошових сум від нього не отримувала.

У лютому 2016 року позивач зрозуміла, що навіть якщо вона не знає ОСОБА_2, то добре хоча б те, що ОСОБА_2 знає її та має можливість і бажання надати їй позику в розмірі 100 000 грн. грошових коштів для особистих потреб.

У розписці від 17 лютого 2015 року зазначено, що кошти в розмірі 100 000 грн. отримав саме ОСОБА_2, а не ОСОБА_1, якій вони призначалися.

ОСОБА_1 зазначає, що вона не підписувала зазначену розписку, проте визнавати таким, що їй не належить підпис біля її прізвища не буде, оскільки умови договору позики від 17 лютого 2015 року вона приймає. Станом на 08 лютого 2016 року грошових коштів у сумі 100 000 грн. від ОСОБА_2 вона не отримувала, а тому вважає, що має право стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 17 лютого 2015 року у сумі 100 000 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки до суду подано не було.

Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, а також дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вбачається, що договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, що виступають предметом зазначеного договору. Саме підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у майбутньому обов'язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_3 посилався на розписку від 17 лютого 2015 року (а.с. 4), зі змісту якої вбачається, що вона отримала від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 100 000 грн., які зобов"язувалася повернути вчасно до 17 квітня 2015 року.Міститься підпис, який ніби-то належить ОСОБА_1 Зазначено також, що кошти отримав ОСОБА_2 та міститься підпис.

В судовому засіданні позивач вказувала на те, що ОСОБА_2 вона не знає, договір позики з ним не укладала, грошових сум від нього не отримувала. У лютому 2016 року позивач зрозуміла, що навіть якщо вона не знає ОСОБА_2, то добре хоча б те, що ОСОБА_2 знає її та має можливість і бажання надати їй позику в розмірі 100 000 грн. грошових коштів для особистих потреб.

ОСОБА_1 зазначає, що вона не підписувала зазначену розписку, проте визнавати таким, що їй не належить підпис біля її прізвища не буде, оскільки умови договору позики від 17 лютого 2015 року вона приймає. Станом на 08 лютого 2016 року грошових коштів у сумі 100 000 грн. від ОСОБА_2 вона не отримувала, а тому вважає, що має право стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 17 лютого 2015 року у сумі 100 000 грн.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд вважає, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що між нею та відповідачем укладено договір позики й отримання останнім грошових коштів підтверджується його особистим підписом в розписці від 17 лютого 2015 року, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Надані позивачем докази не є допустими доказами в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, судом не беруться до уваги зазначені документи, оскільки свідчення в силу закону не є належними доказами факту вчинення правочину та передання коштів за договором позики.

Пояснення позивача в судовому засіданні свідчать про те, що вона не знає відповідача, договору позики з ним не укладала.

Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, суду не надано.

Враховуючи те, що позивачем не надано документ, який посвідчує передання ним відповідачу визначеної грошової суми, а також те, що позивач не визнав факт укладення договору позики та факт передачі грошових коштів в сумі 100 000 гривень, суд приходить до висновку про недоведеність існування між сторонами договірних правовідносин позики.

З огляду на наведене, позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 525, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: