Провадження № 2/161/1873/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Сіньчук Л.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Луцького міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

В судовому засіданні представниками відповідача ОСОБА_2 заявлено клопотання № 2 про залишення позову без розгляду, оскільки нею були подані письмові докази, які свідчать про розгляд такого самого спору між тими ж самими сторонами з того самого предмету іншим судом, і провадження по справів іншим судом відкрите значно раніше, ніж Луцьким міськрайонним судом.

В клопотанні також вказує, що Луцький міськрайонний суд, у разі належного повідомлення ОСОБА_4 про наявність позову ОСОБА_3, поданого 28.10.2015 року після відкриття 27.08.2014 року такої самої справи Дільничним судом м. Штарнберга в німеччині, не мав та не має права розглядати позов та ухвалювати за цим позовом рішення, оскільки законом встановлені конкретні дії суду у разі винкнення такої ситуації: відповідно до п. 4 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді.

В судовому засіданні із матеріалів справи встановлено наступне.

Сімейна справа «ОСОБА_4 проти ОСОБА_3», номер документа 001 Б 477/14, подана до окружного суду м. Штарнберг, Німеччина. Назва та адреса відповідача були надані наступним чином: «ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 188660 Ленінградська область, Всеволозький район, Порошкіно, ТВЖ «Горки» пров. Ямской 4 (Росія)».

25.09.2014 року окружний суд м. Штарнберг надіслав запит на вручення цієї заяви на розлучення за кордоном разом із перекладом на українську мову в Міністерство юстиції Російської Федерації. Окружний суд м. Штарнберг продовжував надсилати відповідачеві повістки про дату судового слухання сторін 09.11.2015 року за вказаною вище адресою. Судова справа не містить жодного документу, який би підтвердив факт доставки панові ОСОБА_3 хоча б однієї із цих повісток. Очевидно, що з боку Міністерства юстиції Російської Федерації також не надходило сповіщення про повернення повістки. Під час слухання від 11.09.2015 року заявник, пані ОСОБА_4, повідомила суду, що відповідач проживає в м. Алмати, Казахстан, однак свою адресу не розголошує.

Таким чином, заява про розлучення, подана дружиною - ОСОБА_4, так і не була доставлена чоловікові - ОСОБА_3, - оскільки він не проживає за адресою, вказаною у заяві про розлучення за місцем знаходження справ окружного суду м. Штарнберг. На той час відповідач перебував поза межами Російської Федерації.

ОСОБА_5 (ЕС) № 2201/2003 від 27.11.2003 року про юрисдикцію, визнання і приведення у виконання судових рішень у сімейних справах і в справах батьківської відповідальності, ані Луганська конвенція від 30.10.2007 року, не поширюються на сімейно-правові справи, які ведуться сторонами, що проживають у ФРН та Україні.

Відповідно до законодавства Німеччини, міжнародна юрисдикція повинна визначатися автономно. За аналогією німецькі суди застосовують в цих випадках § 261 п. 3 Цивільно-процесуального кодексу ЗПО (Верховний Федеральний Суд, Журнал сімейного права, 1994, 434). Це означає, що німецькі суди є лише тоді компетентними у міжнародних справах, коли заява на розлучення, подана у німецький суд, була доставлена відповідачеві до того, як іншій стороні була доставлена заява на розлучення, подана відповідачем в Україні.

Оскільки заява на розлучення, подана ОСОБА_4 в окружний суд м.Штарнберг, так і не була доставлена відповідачеві, а заява на розлучення, подана паном ОСОБА_3 в Україні на адресу його дружини, а точніше - її адвоката, була нею отримана, окружний суд м. Штарнберг не може вважатися компетентним для даного міжнародного шлюборозлучного процесу.

Таким чином, правові наслідки, передбачені положеннями п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, до поданої ОСОБА_3 позовної заяви про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 від 28.10.2015 року, у звязку з тим, що існує провадження між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, що розглядається у суді м. Штарнберг (Федеративна Республіка Німеччина), не можуть бути застосовані.

Отже, дане клопотання № 2 про залишення позову без розгляду не підлягає до задоволення.

Крім того, в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_2 заявлено клопотання № 3 про повернення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу позивачу у звязку з відсутністю рішення Верховного Суду України України про визначення підсудності вказаного позову Луцькому міськрайонному суду, яке є обовязковим по цій справі відповідно до положень ст. 111 ЦПК України.

Згідно ст. 111 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України.

Проте, із системного тлумачення ст.ст. 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право» та ст.ст. 107-111 ЦПК України слідує, що жодних заборон щодо звернення до місцевого загального суду України у разі наявності у спірних правовідносинах щодо розірвання шлюбу іноземного елементу немає. Крім цього, відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та абз. 6 п. 4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами справ з іноземним елементом» справи про визнання шлюбу недійсним, про розірвання шлюбу між одним з подружжя - громадянином України та другим із подружжя незалежно від його громадянства, які проживають за межами

України, підсудні судам України (статті 63, 64 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Виходячи з вищевказаного, і у спорах між двома громадянами України про розірвання шлюбу компетентні українські суди.

Частиною 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі. Відповідно до абз. 3 п. 3 вказаного вище листа Вищого спеціалізованого суду України підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що передбачено п. 3 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Таким чином, наявність в іноземній державі справи щодо цього ж спору між тими ж сторонами може бути підставою для відмови у відкритті провадження (ч. 2 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»), оскільки підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі. Відтак, така обставина може бути врахована судом лише при відкритті провадження чи у виняткових випадках, при попередньому розгляді справи (лише у випадках, передбачених ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»), а не при розгляді справи по суті, результатом чого може бути у тому числі і залишення позовної заяви без розгляду.

29.10.2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області відкрито провадження по справі.

За загальним правилом підсудності цивільних справ позови до фізичної особи подаються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування відповідно до положень ч. 1 ст. 109 ЦПК України. Крім того, положеннями ч. 10 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть предявлятися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2015 року ОСОБА_4 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Підстави визначення підсудності справ судам України передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право». Згідно його положень, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2.

В ч. 1 ст. 111 ЦПК України вказано, що Верховний Суд України визначає підсудність справи, якщо обидві сторони - громадяни України, за клопотанням позивача. У цьому контексті ключовим є положення ч. 6 ст. 29 ЦК України, відповідно до якого особа може мати кілька місць проживання одночасно. Отже, проживання ОСОБА_3 за межами України не виключає, що він може мати зареєстроване місце проживання на території України. Крім цього, вказана норма закріплює правило поведінки для позивача, зокрема його право звернутися до Верховного Суду України з клопотанням про визначення підсудності, іншими учасниками провадження чи судом таке положення закону не може бути реалізоване. Відтак, щодо спірних правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 застосування такої норми права не можна вважати обовязковим.

Відтак, щодо спірних правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 має бути застосоване правило альтернативної підсудності (за вибором позивача), передбачене ч. 10 ст.110 ЦПК України. За цим правилом позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть предявлятися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Вказане підкреслено також у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Отже, подання ОСОБА_3 позову за останнім відомим йому зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4С та за місцем знаходження нерухомого майна, а саме до Луцького міськрайонного суду Волинської області, свідчить про дотримання позивачем правил підсудності, передбачених положеннями ЦПК України.

Враховуючи вищесказане, суд приходить до висновку, що клопотання № 3 про звернення до Верховного Суду України України за визначенням підсудності вказаного позову не підлягає до задоволення.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, ст. 111 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання № 2 представника відповідача ОСОБА_2 про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України - відмовити.

В задоволенні клопотання № 2 представника відповідача ОСОБА_2 про звернення до Верховного Суду України України за визначенням підсудності позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу відповідно до ст. 111 ЦПК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу включається до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_6