Справа № 462/5056/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (третя особа: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки») про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання нечинним та скасування витягу про державну реєстрацію права власності на квартиру, зобов'язання внести до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису, визнання права власності на квартиру,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом, який змінювала та доповнювала /а.с.65,66/, та в якому просить скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 19,5 кв.м, житловою площею 10,4 кв.м. за ОСОБА_2, здійснену Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 16.09.2010 року; визнати нечинним та скасувати витяг № 27340831 від 16.09.2010р. про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2; скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3; визнати нечинним та скасувати витяг № 27165154 від 31.08.2010р. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3; зобов'язати Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за нею на спірну квартиру; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру. Свої вимоги мотивує тим, що 21 серпня 2010 року від імені ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Німак М.О., зареєстрований в реєстрі № 271, згідно з умовами зазначеного договору позивач продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. 13 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2013 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 21.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року було витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 проте вона не може зареєструвати за собою право власності на спірну квартиру. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник проти позову заперечили, подали до суду письмові заперечення /а.с.42-44/, додатково пояснивши, що ніяких прав позивача не порушено, просять у задоволенні позову відмовити.

Суд ухвалив справу розглядати без участі представників Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції та третьої особи, які будучи належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не прибули, письмових заперечень суду не надали, проте матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ № 2-3425/11, 1309/2877/12, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З аналізу положень ст. 328 ЦК України слідує, що підстави набуття права власності чітко регулюються чинним законодавством.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, яку вона придбала 11 березня 2004 року у ОСОБА_6 згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П., зареєстрований в реєстрі № 693 /а.с.7,8/.

21 серпня 2010 року від імені ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Німак М.О., зареєстрований в реєстрі № 271, згідно з умовами зазначеного договору позивач продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 /а.с.9/.

13 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., зареєстрований в реєстрі № 2246, згідно з умовами зазначеного договору відповідач купила спірну квартиру /а.с.10/ Як убачається зі змісту пункту 1 зазначеного договору факт того, що вказана квартира належала ОСОБА_3 підтверджувалося договором купівлі продажу квартири від 21 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Німак М.О., а також, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27165154 від 31.08.2010 року, реєстраційний номер 4971870, номер запису: 18162 в книзі: 26, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27340831 від 16.09.2010 року, реєстраційний номер 4971870, номер запису: 18162 в книзі: 26, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на даний час квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 /а.с.12 цивільної справи № 2-3425/11/.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2013 року у справі № 1309/2877/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Німак М.О., ОСОБА_2) про визнання договору купівлі-продажу недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 21.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Німак Марією Орестівною, зареєстрований в реєстрі № 271, було визнано недійсним.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року у справі № № 2-3425/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Німак М.О., обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про витребування майна від добросовісного набувача було витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2013 року та від 12 вересня 2014 року мають преюдиціальне значення при вирішенні даної справи.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2013 року було встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 21 серпня 2010 року ОСОБА_1 не укладався, не підписувався нею, а також, позивач ніколи не виявляла наміру продати квартира АДРЕСА_2.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2) було передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2) було передбачено, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Беручи до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2013 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 21.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року було витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 зазначену квартиру, а також, враховуючи той факт, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3, а згодом за ОСОБА_2 була здійснена до 01.01.2013 року, тобто до вступу в законну сили змін та доповнень до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які були внесені Законом України № 5037-VI від 04.07.2012 року, суд приходить до висновку, що скасуванню підлягає саме державна реєстрація права власності, як за ОСОБА_3, так і за відповідачем на спірну квартиру, оскільки судом були визнанні недійсними підстави, за яких була здійснена вищевказана реєстрація речових прав на зазначену квартиру, а відтак позов в частині скасування державної реєстрації прав власності на квартиру за відповідачем та ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги про визнання нечинним та скасування витягу № 27340831 від 16.09.2010р. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 та витягу № 27165154 від 31.08.2010р. про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Чинним законодавством встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України), і визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом (ч. 2 ст. 16 ЦК України), зокрема, п. 10. ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридичне закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) інформація з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надається у формі витягу, інформаційної довідки та виписки.

З аналізу вищевказаної норми Закону слідує, що оскаржувані витяги є лише інформаційними документами, а відтак суд вважає, що оскарження зазначених витягів, які не встановлюють ні для позивача, ні для відповідача будь-яких прав або обов'язків, не передбачено чинним законодавством як належний спосіб захисту. Витяг про державну реєстрацію права власності на квартиру, яким лише фіксується інформація щодо права власності особи на об'єкт нерухомості, не належить до актів у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки сам по собі не породжує ні для кого ніяких прав або обов'язків, а лише фіксує певні відомості щодо власників квартири. Крім того, оскаржувані витяги були використанні, як доказ під час розгляду даного позову в частині скасування державної реєстрації права власності відповідача та ОСОБА_3 на спірну квартиру.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання нечинним та скасування вищевказаних витягів слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки такий спосіб захисту, з яким звернулася позивач до суду не відповідає способам, які передбачені ст. 16 ЦК України.

Також, не підлягає задоволення позовна вимога про зобов'язання реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, оскільки ст. 16 ЦК України не передбачена можливість захисту цивільних прав, які можливо можуть бути порушенні в майбутньому.

Беручи до уваги, що позивач після скасування реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 не зверталася до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зі заявою про прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за нею, то і ніяких прав позивача діями реєстраційної служби не було порушено, а відтак у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності за позивачем на спірну квартиру на підставі ст. 392 ЦК України, то у задоволенні такої слід відмовити, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №с 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З аналізу вищевказаних нормативних актів слідує, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового шляху для відновлення порушеного права. Тобто позивачем у позові про визнання права власності може бути лише особа, яка є власником.

Беручи до уваги, що позивач після скасування реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 не зверталася до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зі заявою про прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за нею, що свідчить про те, що у позивача наявні інші, крім судового шляху для відновлення її порушеного права власності на спірну квартиру, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на підставі ст. 392 ЦК України.

Щодо розподілу судових витрат, то суд, беручи до уваги, що позов задоволений лише частково в частині вимог немайнового характеру, вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі судового збору, встановленого на день звернення з даним позовом до суду із вимогами немайнового характеру, тобто в розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,62,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 19,5 кв.м, житловою площею 10,4 кв.м. за ОСОБА_2, здійснену Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 16.09.2010 року, реєстраційний номер 4971870.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 19,5 кв.м, житловою площею 10,4 кв.м. за ОСОБА_3, здійснену Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 31.08.2010 року, реєстраційний номер 4971870.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.