У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання трудового договору розірваним, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, заборгованості з оплати надурочних робіт, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів, вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та касаційною скаргою її представника ОСОБА_8 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила визнати трудовий договір від 21 січня 2011 року, укладений між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7), розірваним 15 жовтня 2012 року з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України; стягнути з ФОП ОСОБА_7 на її користь заборгованість по заробітній платі та лікарняних в розмірі 10 311 грн; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 578 грн; заборгованість з оплати надурочних робіт в розмірі 11 302 грн 12 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 жовтня 2012 року по день фактичного розрахунку; компенсацію втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (інфляційні втрати частини доходів з усіх належних коштів, які підлягали виплаті станом на 15 жовтня 2012 року в розмірі 23 191 грн 12 коп., в тому числі заборгованість по заробітній платі та лікарняним, компенсацію за невикористані відпустки, заборгованість з оплати надурочних робіт) за період з 15 жовтня 2012 року по день фактичного розрахунку; вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 3 306,24 грн; моральну шкоду в розмірі 4 000 грн. Також просила зобов'язати ФОП ОСОБА_7 вчинити дії для її звільнення від дати 15 жовтня 2012 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням трудового законодавства роботодавцем (ч. 3 ст. 38 КЗпП України); зобов'язати ФОП ОСОБА_7 видати позивачу належно оформлену трудову книжку з записом про її звільнення 15 жовтня 2012 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням трудового законодавства роботодавцем (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), та стягнути судові витрати в розмірі 145 грн сплаченого судового збору та 32 116 грн витрат на правову допомогу адвоката.

Позов мотивовано тим, що з 11 листопада 2010 року позивач працювала у приватного підприємця ОСОБА_7 в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» на посаді кухаря. 21 січня 2011 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до якого вона виконувала обов'язки кухаря, а ОСОБА_7 зобов'язаний був сплачувати їй заробітну плату, не меншу за законодавчо-встановлену мінімальну заробітну плату. Однак, у порушення вимог ст.115 КЗпП України та п. 3 трудового договору, за період з січня 2012 року по жовтень 2012 року жодного разу не виплатив їй заробітну плату, а лише покривав борги попереднього року, пояснюючи це відсутністю коштів та запевняючи розрахуватися у майбутньому. При цьому, кожного місяця відповідач намагався під погрозою звільнення змусити її підписатися у відомостях про отримання заробітної плати, проте підписуватись у відомостях вона відмовлялася, оскільки заробітну плату не отримувала. Крім цього, за весь час її роботи на посаді кухаря в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» їй, в порушення вимог ст. ст. 74, 75, 79 КЗпП України та п. 6 трудового договору, жодного разу не надавалася щорічна оплачувана відпустка та не виплачувалися лікарняні. 4 жовтня 2012 року позивач написала заяву ПП ОСОБА_7 про звільнення з роботи з 15 жовтня 2012 року, у зв'язку з порушенням законодавства про працю. 9 жовтня 2012 року написала заяву про надіслання їй трудової книжки за адресою, зазначеною у заяві, після чого неодноразово зверталась до відповідача за остаточним розрахунком, проте відповідач з нею не розрахувався, що призвело до порушення її трудових прав і завдало значної моральної шкоди. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернулась з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_6, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернулась з окремою касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Вина відповідача у порушенні ним вимог законодавства про працю недоведена. Підстави для звільнення позивача на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України відсутні. Позивачем не доведено факту невиплати їй заробітної плати за період з січня 2012 року по жовтень 2012 року. Роботодавець, з дня звільнення ОСОБА_6, вживав всіх можливих заходів для забезпечення її прав на проведення повного розрахунку при звільненні, що підтверджується листами, адресованими ОСОБА_6, згідно яких протягом жовтня-грудня 2012 року ОСОБА_7 неодноразово та належним чином повідомляв ОСОБА_6 про необхідність з'явитись на підприємство для отримання належних до сплати сум та упорядкування трудових відносин, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками та, залишаючи без змін ухвалене ним рішення виходив з того, що воно ухвалено судом з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 листопада 2010 року ОСОБА_6 була прийнята на роботу до приватного підприємця ОСОБА_7 в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» на посаду кухаря.

21 січня 2011 року між ними було укладено трудовий договір, згідно з яким відповідач повинен був сплачувати їй заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати. Вказаний договір був зареєстрований в Ужгородському міському центрі зайнятості 21 січня 2011 року.

4 жовтня 2012 року ОСОБА_6 звернулась до ПП ОСОБА_7 із заявою про звільнення її з роботи з 15 жовтня 2012 року з підстав, передбачених ч.3 ст. 39 КЗпП України, у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, а саме: невиплату заробітної плати.

9 жовтня 2012 року звернулась до відповідача із заявою про надіслання їй трудової книжки за адресою, зазначеною у заяві.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, порушень трудового законодавства з боку відповідача не було допущено, про що свідчать довідка про заробітну плату ОСОБА_6, відомості про нарахування обов'язкових платежів за 2012 рік, акти про відмову ОСОБА_6 від підписання відомостей про отримання заробітної плати, лист Управління Пенсійного фонду України від 4 вересня 2013 року, власноручно написана ОСОБА_6 звірка щодо отримання належних до сплати сум, та копія постанови апеляційного суду Закарпатської області від 8 травня 2013 року, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КЗпП України закрито, у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вказаною постановою, яка відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України має преюдиційний характер, було встановлено, що заробітна плата за січень-жовтень 2012 року ОСОБА_6 нараховувалась та виплачувалась, але остання від підпису про її отримання у відомостях відмовлялась.

Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки матеріалами справи підтверджено, що роботодавець, з дня звільнення ОСОБА_6, вживав всіх можливих заходів для забезпечення її прав на проведення повного розрахунку при звільненні, що підтверджується листами, адресованими ОСОБА_6, згідно яких протягом жовтня-грудня 2012 року ОСОБА_7 неодноразово та належним чином повідомляв ОСОБА_6 про необхідність з'явитись на підприємство для отримання належних до сплати сум та упорядкування трудових відносин, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України.

Щодо вимог ОСОБА_6 про видачу трудової книжки, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що трудовий договір між сторонами було зареєстровано в Ужгородському міському центрі зайнятості та до її трудової книжки було внесено відповідні відомості про прийняття на роботу. Враховуючи, що позивачем не надано доказів того, що запис про прийняття на роботу було зроблено відповідачем та те, що трудова книжка знаходиться у нього, підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

Враховуючи, що судами не було встановлено порушення відповідачем норм трудового законодавства, зазначені висновки судів є правильними, зроблені на підставі дослідження та оцінки наданих сторонами доказів (ст. 212 ЦПК України).

Таким чином, при вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та касаційну скаргу її представника ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська