АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/2778/15-ц
Провадження № 22-ц/792/926/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів - Баса О.Г., Пастощука М.М.,

секретаря - Бондара О.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1 та

його представника - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и л а:

10 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4, яка є його колишньою дружиною, з січня 2014 року за вказаною адресою не проживає.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 квітня 2014 року шлюб, зареєстрований 23 лютого 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області між ним та ОСОБА_4 (актовий запис № 242) розірвано.

Відповідачка більше року не проживає у його квартирі, не сплачує за комунальні послуги, не несе будь-яких витрат з утримання житла, не приймає участі у спільному побуті та веденні господарства. Окрім того, остання має власне житло - квартиру АДРЕСА_2, де зараз проживає та проживала до шлюбу з ним.

А тому, просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Непогоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Козак О.В. Провадження № 22-ц/792/926/16

Суддя-доповідач Федорова Н.О. Категорія № 46

Рішення вважає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції не врахував, що він замінив замок у вхідних дверях своєї квартири з побутовою необхідністю, а не з метою перешкодити ОСОБА_4 у користуванні квартирою. Про заміну замка він повідомляв останню, але вона відмовилась брати ключі. Будь-якого наміру проживати спільно з ним відповідачка не виявляла, до суду з заявою про усунення перешкод в користуванні квартирою не зверталась. З місця їхнього спільного проживання виїхала добровільно на нову адресу.

Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неправильно розтлумачено судом, оскільки вони фактично підтвердили відсутність наміру ОСОБА_4 проживати з ним та після березня 2014 року приходили допомогти їй забирати речі з його квартири.

Не взято до уваги, як докази, акти складені начальником житлово-експлуатаційної контори та дільничним інспектором Процюком І.Д., а також показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які підтвердили обставину непроживання ОСОБА_4 в його квартирі понад рік.

Суд не врахував положень ч. 2 ст. 405 ЦК України та п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України відповідно до вимог яких ОСОБА_4 є такою, що втратила право користування житлом, оскільки шлюб між ними розірвано і вона понад рік не проживає у його квартирі.

Окрім того, реєстрація ОСОБА_4 в квартирі перешкоджає його праву, гарантованому ст. 41 Конституції України володіти та користуватися своєю власністю.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та пояснив, що вона є безпідставною.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, дана їм правильна оцінка, а його висновки узгоджуються з матеріалами справи і відповідають закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1994 року, виданого відділом приватизації Хмельницького міськвиконкому та свідоцтва про право на спадщину за законом № 4-3023 від 4 грудня 2002 року, виданого державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори, є власником квартири АДРЕСА_1.

23 лютого 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, актовий запис № 242.

З 7 червня 2007 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_1

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 27 липня 2015 року залишено без змін, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Вищезазначене підтверджується даними: копії свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1994 року; копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35319250 від 23 березня 2015 року; копії довідки житлово-експлуатаційної контори № 6 від 4 серпня 2015 року; довідки відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Хмельницькій області; копії рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2015 року; копії ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 27 липня 2015 року (а.с. 7, 103, 120, 15, 32, 116-117).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ст. 383 ЦК України).

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР).

У ч. 1 ст. 405 ЦК України зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, правильно виходив з того, що ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1, починаючи з квітня 2014 року, оскільки не має доступу до неї, у зв'язку з заміною ОСОБА_1 замка у вхідних дверях. Окрім того, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що право користування квартирою відповідачка, як член сім'ї власника житла, набула на законних підставах та не втратила його, виходячи із положень ч. 2 ст. 405 ЦК України та ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР.

Доводи апеляційної скарги про те, що замок у вхідних дверях квартири було замінено у зв'язку з побутовою необхідністю і ОСОБА_4 відмовилась брати нові ключі, не заслуговують на увагу, оскільки в силу вимог ст. 60 ЦПК України не підтвердженні будь-якими належними та допустимими доказами.

Окрім того, зазначене спростовується показаннями свідка ОСОБА_10, наданими у суді першої інстанції, який повідомив, що зі слів ОСОБА_1 він змінив замки, щоб ОСОБА_4 не виносила речей з квартири. У висновку за матеріалами перевірки № 2437 Зарічанського ВМ ХМВ УМВС України зазначено, що 28 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відділу міліції з заявою в якій вказав, що 23 січня 2014 року він звернувся до суду з заявою про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 і на період судового розгляду вона з власної ініціативи пішла проживати до свого сина. Пізніше він став помічати, що за час його відсутності у квартирі АДРЕСА_1 звідти зникають деякі речі. Щоб це зупинити він 18 березня 2014 року замінив серцевину одного із замків.

Отже, дії ОСОБА_1 із заміни замка вхідних дверей були спрямовані на позбавлення доступу ОСОБА_4 до квартири, де зареєстровано її місце проживання.

Щодо тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки вони фактично підтвердили відсутність наміру ОСОБА_4 проживати з ним у квартирі та у березні 2014 року приходили допомогти їй забирати речі, то такі не заслуговують на увагу. Так, зазначені свідки повідомили про те, що після березня 2014 року приходили забирати речі відповідачки з квартири, проте двері були зачинені і остання не змогла їх відкрити. Тобто, зазначеними показаннями підтверджується факт чинення перешкод відповідачці у доступі до житла, а не наявність чи відсутність наміру в останньої проживати разом з позивачем.

Що стосується доводу апелянта про те, що суд хибно не взяв до уваги, як докази, акти, складені начальником житлово-експлуатаційної контори та дільничним інспектором Процюком І.Д., а також показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які підтвердили обставину непроживання ОСОБА_4 в його квартирі понад рік, то такі спростовуються матеріалами справи.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд детально описав зазначені докази та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як то вимагають положення ст. 212 ЦПК України (а.с. 135).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував положень ч. 2 ст. 405 ЦК України та п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки в силу цих норм ОСОБА_4 не втратила право користування житлом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР).

В силу ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю двох складових: 1) сімейних відносин із власником і 2) спільним із ним проживанням у цьому будинку.

ОСОБА_4 набула право користування квартирою АДРЕСА_1 після укладення 23 лютого 2006 року шлюбу з ОСОБА_1, ставши членом сім'ї власника житла.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 27 липня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано.

Тобто, сімейні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, як власником квартири, припинились. З припиненням сімейних відносин відповідачка втратила статус члена сім'ї. Разом з тим, ОСОБА_4, як колишній член сім'ї власника житла, в силу ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР не втратила права проживати у ньому.

Однак, її непроживання з ОСОБА_1 у квартирі більше року було викликане створенням перешкод з боку останнього, зокрема замінною замка вхідних дверей.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

Судом першої інстанції дотримані вимоги процесуального закону, всебічно, повно і об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка, тому підстав для скасування його рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявленого позову не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова