Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником Астафʼєвою Іванною Віталіївною, на рішення апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічнеакціонерне товариство«Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 30 травня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2615/0508/71-048, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кошти у розмірі 50 000 дол. США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 30 травня 2028 року. 30 травня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 2615/0508/71-048-Z-048, згідно умов якого позичальник передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно- квартиру АДРЕСА_1, загальною площею42,00 кв. м., житловою площею 20,3 кв. м. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ«Дельта Банк» укладенодоговір купівлі-продажу прав вимоги, згідно зумовами якого ПАТ «Дельта Банк» набулоправа вимоги, в тому числі і за даним кредитним договором. У звʼязку із неналежним виконанням взятих на себе зобовʼязань ОСОБА_3 станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 969 742 грн 80 коп., з яких: борг за кредитом - 894 219 грн 65 коп.; борг за відсотками -75 523 грн 15 коп. Ураховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки належну ОСОБА_3 на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також стягнути з ОСОБА_3понесені судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено. В рахунок погашення заборгованості в розмірі 969 742 грн 80 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 894 219 грн 65 коп., сума заборгованості за відсотками - 75 523 грн 15 коп, за кредитним договором від 30 травня 2008 року № 2615/08/71-048 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки має загальну площу 42,00 кв. м, житлову площу 20,3 кв. м. та складається з однієї кімнати в придатному для житла стані. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 14 546 грн 14 коп.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 листопада

2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» - Астафʼєва І.В. -просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором, у звʼязку із чим утворилась заборгованість, а тому позивач на підставі положень Закону України «Про іпотеку» має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження державної реєстрації у встановленому законом порядку іпотечного договору.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись у повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 30 травня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2615/0508/71-048, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 59 000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 30 травня 2008 року по 30 травня 2028 року.

Виконання позичальником зобов'язань за цим договором забезпечується договором іпотеки від 30 травня 2008 року № 2615/0508/71-048-Z-048, укладеним між позивачем та відповідачем.

Згідно з умовами договору іпотеки відповідач з метою забезпечення виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 42,00 кв. м, житловою площею 20,3 кв. м.

Предмет іпотеки належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 1890, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 6010030.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», АТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ПАТ «Сведбанку» на користь АТ «Дельта Банку», відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань внаслідок чого АТ «Дельта Банку» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

Тобто, позивач набув право вимоги за кредитним договором від 30 травня 2008 року № 2615/0508/71-048 та договором іпотеки від 30 травня 2008 року № 2615/0508/71-048-Z-048.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, станом на 28 липня 2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі: 969 742,80 грн, з яких: тіло кредиту - 894 219,65 грн: відсотки - 75 523 грн 15 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек» «державна реєстрація іпотек здійснюється з метою: реалізації переважного права іпотекодержателя у задоволенні вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими іпотекодержателями незареєстрованих або зареєстрованих пізніше прав чи вимог на предмет іпотеки: надання в інтересах фізичних чи юридичних осіб інформації про обтяження нерухомого майна іпотекою або про відсутність такого обтяження».

Проте, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що у разі наявності нотаріально завіреного договору забезпечення кредиту, на виконання припису ч. 1 ст. 513 ЦК України додатково укладається договір відступлення права вимоги заставодержателя або іпотекодержателя за відповідним договором забезпечення.

У матеріалах справи відсутній нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги іпотекодержателя.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 6-61цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Перевіряючи законність рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, суди не звернули увагу на те, щоневнесення інформації до Державного реєстру іпотек про зміну іпотекодержателя не спростовує права вимог позивача. Державна реєстрація іпотек здійснюється лише з метою реалізації переважного права іпотекодержателя, її відсутність не тягне за собою недійсність права вимоги

Наведене свідчить, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з цим судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником Астафʼєвою Іванною Віталіївною, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік