УХВАЛА

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Демʼянівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ІщенкоН.Д., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Посилався на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року задоволено його позов до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, третя особа - ТОВ «Агентство «Сонячне місто», про стягнення коштів. З метою забезпечення даного позову ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2010 року була накладена заборона на відчуження належного відповідачам нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 Зазначена ухвала була зареєстрована в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 15 квітня 2010 року за вх. № 1197 та в Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції 22 квітня 2010 року за вх. № 6629. Проте під час примусового виконання рішення про стягнення коштів виявилося, що 03 липня 2013 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., відчужила вищевказану квартиру ОСОБА_5

ОСОБА_3 вважав, що на порушення Закону України «Про нотаріат» при оформленні договору купівлі-продажу не була отримана довідка із КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про наявність заборони відчуження нерухомого майна. Крім того, ОСОБА_4 під час вчинення правочину свідомо ввела нотаріуса в оману, оскільки була обізнана про вжиті судом заходи забезпечення позову.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати укладений 03 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до цього договору.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент вчинення правочину на належну відповідачу квартиру не була накладена заборона відчуження та позивачем не доведено, що відповідач, знаючи про встановлену заборону, все ж таки навмисно продала належну їй квартиру для того, щоб уникнути майнових зобов'язань, підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_10, третя особа - ТОВ «Агентство «Сонячне місто», про стягнення грошових коштів, зокрема стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 303 364 грн.

З метою забезпечення вказаного позову ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2010 року була накладена заборона на відчуження нерухомого майна, яке належить на праві власності відповідачам, у тому числі належної відповідачу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську.

Зазначена ухвала була зареєстрована в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 15 квітня 2010 року та в Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції 22 квітня 2010 року.

Також судом установлено, що 03 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., на підставі якого ОСОБА_4 здійснила відчуження належної їй квартири АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську ОСОБА_5

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним вказаного договору, позивач посилається на ті обставини, що відповідач ОСОБА_4 при укладенні правочину свідомо не повідомила про існування заборони на відчуження належного їй нерухомого майна, крім того, при посвідченні правочину не було перевірено наявність заборони відчуження нерухомого майна в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пп. 2.1 п. 2 глави 2).

Як вбачається з матеріалів справи, при посвідченні 03 липня 2013 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначені вимоги нотаріусом були дотримані.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03 липня 2013 року відомості про заборону відчуження або арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 - були відсутні.

На час забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна, належного відповідачу, питання проведення Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та реєстрації обтяження об'єкта нерухомого майна регулювалися Інструкцією затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 року № 85/5 «Про затвердження Інструкції про порядок заповнення заяв та ведення Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна».

Разом з тим реєстрація обтяження належного відповідачу ОСОБА_4 нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна не була проведена.

З досліджених судом матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_10, третя особа - ТОВ «Агентство «Сонячне місто» про стягнення грошових коштів вбачається, що ухвала суду від 14 квітня 2010 року була направлена в одному примірнику на виконання до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, який повернутий 22 червня 2010 року до суду разом з постановою про закінчення виконавчого провадження від 14 червня 2010 року. Відповідно до зазначеної постанови ухвала суду від 14 квітня 2010 року була виконана державним виконавцем лише щодо боржника ОСОБА_7 В той час як жодні дані щодо виконання цієї ухвали державним виконавцем стосовно боржника ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні, як і відсутні належні докази вручення цієї ухвали відповідачу ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК Українидоговір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК Українибуло встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

При розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст. 657 ЦК Українипідлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції на вищезазначені порушення норм матеріального та процесуального права уваги не звернув, зазначених порушень не усунув та дійшов помилкового висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік