Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

336/8892/15-ц

2/336/598/2016

м. Запоріжжя 12 травня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.

при секретарі Чернишовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення аліментів та додаткових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з своїм вищезгаданим позовом.

В позові вказує, що сторони мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який натепер навчається, проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

Крім того, ОСОБА_3 у вересні 2015 року було зроблено операцію, за яку позивачу довелося сплатили 35225,75 гривень.

Позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини сторін в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку до закінчення навчання, а також - половину витрачених коштів на лікування ОСОБА_3, що становить 17612 гривень.

В судовому засіданні позивач наполягла на позові в повному обсязі за вищевказаними підставами, а третя особа позов підтримала.

Відповідач на позов заперечив та зазначив, що аліменти він сплачує самостійно у розмірі 600 гривен, на який він і спроможний, а щодо додаткових витрат він зазначив, що вони не підтверджені документально у визначеному позивачем розмірі.

Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження від 27.03.1998 року.

Дитина сторін проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, що визнається сторонами.

За вимогами ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно до вимог ч.1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Дійсно, ОСОБА_3 набув повноліття лише після ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто до подання позову у грудні 2015 року, коли він був ще неповнолітнім, крім того, як слідує із довідки від 11.12.2015 року, третя особа є учнем 3-го курсу ДНЗ «Запорізький професійний промисловий ліцей» м. Запоріжжя, строк закінчення навчання - 30.06.2016 року.

За поясненнями сторони позивача, дитина сторін потребує матеріальної допомоги. Вказане узгоджується із позицією й третьої особи.

І у суду немає підстав не довіряти таким поясненням, зважаючи на ту обставину, що, ОСОБА_3 не має постійного місця роботи, бо продовжує навчання на денній формі навчання.

Сам відповідач - людина не пенсійного віку, не є інвалідом, є повністю непрацездатним, хоча і не має постійного місця роботи.

Заперечуючи на заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів, сторона відповідача посилалася на обставини наявності скрутного матеріального його становища, що перешкоджає сплаті аліментів у визначеному позивачем розмірі.

Натомість всупереч ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, сторона позивача не надала належних, допустимих та переконливих доказів вказаних обставин, оскільки, обмежившись лише наданням особистих пояснень відповідачем.

При цьому, від відповідача жодних клопотань про забезпечення доказів чи про надання суду додаткових доказів на підтвердження перелічених обставин заявлено не було, а такі обставини дослідженими судом доказами підтверджені не були, хоча за вимогами ч.3 ст. 60 ЦПК України вони підлягають доказуванню, як такі, що мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо ,а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності

З викладеного суд обґрунтовано доходить висновку про те, що відповідач не позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання та потребує такої допомоги.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача є обґрунтованими та законними, і при визначені розміру аліментів суд врахував і матеріальне становище, і стан здоров'я сторін та їх дитини, тому прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зазначеному позивачем розмірі, починаючи від дня подання позову, з досягненням повноліття дитиною сторін, і до закінчення її навчання, як це передбачено положеннями СК України.

Крім того, згідно із ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Як вбачається із матеріалів справи, дитина сторін перенесла операційне втручання, за проведення якого позивач сплатила кошти. Такі обставини визнав і відповідач, і третя особа. Вказане підтверджується й документально медичними документами.

Проте сторона позивача надала суду докази про понесення нею додаткових витрат лише в сумі 25516,75 гривень, тягар сплати половини якої ст. 185 СК України має взяти на себе саме відповідач, який при цьому і визнав сплату вказаних витрат саме позивачем на лікування третьої особи, що також підтверджується документально.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про стягнення додаткових витрат з відповідача є обґрунтованими та законними, проте підлягають частковому задоволенню - у розмірі 12758,37 гривень.

При цьому, судом дійсно встановлено, що відповідач надавав кошти на утримання дитини сторін - за період з грудня 2015 року по квітень 2016 року у загальному розмірі 3216,85 гривень, що визнавалося і сторонами, і третьою особою у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів, суд вирішує заявлені позовні вимоги у визначених позивачем розмірах та межах, а тому, відповідно до вимог ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», відносить саме до стадії виконання судового рішення питання визначення розміру заборгованості із сплати аліментів.

Питання про судові витрати суд вирішує згідно положень ст.. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 84 ч. 2 , 180-182, 184, 185 СК України, ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.12.2015 року, і по 30.06.2016 року .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на додаткові витрати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 12758,37 гривень.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь державного бюджету Шевченківського району м. Запоріжжя судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

Роз'яснити, що складання повного рішення відкладено, та після 16 травня 2016 року можна буде з ним ознайомитися в будь-який робочий час суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.В. Зарютін