справа № 208/2873/14-ц
№ провадження 2/208/1385/16
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2016 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ричка С.О.

при секретарі - Щербацевич Д.В.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Заводського районного суду м. Дніпродзержинська цивільну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган Марія Анатоліївна Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та повернення сторін договору купівлі-продажу в первісний стан, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року цивільна справа № 208/2873/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган Марія Анатоліївна Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та повернення сторін договору купівлі-продажу в первісний стан, надійшла з Апеляційного суду Дніпропетровської області з ухвалою від 09.02.2016 року, якою було скасовано ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30.11.2015 року про залишення справи без розгляду та направлено в той же суд для продовження розгляду справи.

Позивач ОСОБА_4 до початку розгляду справи уточнив свої позовні вимоги, в обґрунтування яких суду зазначив, що 16.01.2008 року відповідачка ОСОБА_5 отримала у нього в позику грошові кошти у сумі 180000 доларів США. У зв'язку з неповерненням відповідачкою, ОСОБА_5 позиченої грошової суми у встановлений строк, позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу та, з метою забезпечення виконання рішення суду по справі, за його заявою ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.10.2011 року по цивільній справі 409/945/12 було накладено арешт на майно відповідачки ОСОБА_5, зокрема, накладено арешт на магазин непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1, що належав відповідачці, ОСОБА_5 на праві приватної власності. Однак, ОСОБА_5, бажаючи реалізувати зазначений магазин непродовольчих товарів, з метою ухилення від взятих на себе грошових зобов'язань за договором позики, звернулась до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.10.2011р. про забезпечення позову. У своїх запереченнях на апеляційну скаргу громадянки ОСОБА_5, позивач звертав увагу суду на намір відповідача продати вказаний магазин, що підтверджувалось, зокрема, оголошеннями в мережі інтернет на сайтах з продажу комерційної нерухомості за адресами: http://auction.ua/item/4790771.html і http://agent.ua/cs36488.html, та на те, що фактично у ОСОБА_5 відсутнє інше майно, за рахунок якого можуть бути задоволені позовні вимоги позивача. Між тим, всупереч вимогам чинного законодавства та логічному мисленню Апеляційним судом Дніпропетровської області 11.06.2012р. апеляційну скаргу громадянки ОСОБА_5 було задоволено та скасовано законну і обґрунтовану ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.10.2011р. Тому, не маючи перешкод у здійсненні своїх намірів, 20.06.2012р., тобто через 9 днів після проголошення Апеляційним судом Дніпропетровської області зазначеної незаконної ухвали, відповідач ОСОБА_5 уклала з громадянином ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вказаного магазину, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1542. Право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна було зареєстровано обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 22.06.2012р. Позивач звертає увагу на наступні фактичні дані, які відбулись за 11 днів з 11.06.2012р., тобто з моменту скасування арешту на магазин, до 22.06.2012р. реєстрація права власності на магазин за ОСОБА_6 у БТІ: у продавця, відповідача по справі, ОСОБА_5 виникло бажання продати магазин за ціною, яка дорівнює інвентарній вартості об'єкта 396 788,00 грн., тоді як ринкова вартість його на 22.06.2012р. складає 1 064 601,00 грн., тобто за безцінок; продавець відповідач по справі, ОСОБА_5 знайшла покупця, відповідача ОСОБА_6, який забажав купити магазин та мав при собі готівкою 396 788,00 грн., яку нібито передав продавцю відповідачці по справі, ОСОБА_5 під час підписання договору; продавець відповідач по справі, ОСОБА_5 отримала повний текст ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.06.2012р. про скасування арешту, яка виготовляється протягом 5 днів; продавець відповідач по справі, ОСОБА_5 подала до БТІ заяву про видачу витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно - магазин для його відчуження; 20.06.2012р. продавець відповідач по справі, ОСОБА_5 отримала в БТІ зазначений витяг для відчуження магазину. При цьому, строк виготовлення вказаного витягу складає 40 робочих днів (2 місяця), а в даному випадку працівники БТІ практично негайно виготували витяг, та в цей же день 20.06.2012р. продавець відповідач по справі, ОСОБА_5 і покупець відповідач по справі ОСОБА_6, уклали договір купівлі-продажу магазину і посвідчили його нотаріально; Покупець відповідач по справі ОСОБА_6, звернувся до БТІ з заявою про реєстрацію за ним права власності на магазин та 22.06.2012р. право власності на магазин за покупцем відповідачем по справі ОСОБА_6, було зареєстровано. Сукупність вказаних фактичних даних встановлює єдиний можливий, достовірний, обґрунтований і допустимий доказ на думку позивача, відсутність у сторін правочину спрямування вказаного правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, наявність у ОСОБА_5 неправомірної мети ухилитись від виконання зобов'язань за договором позики і судового рішення у зазначеній цивільній справі. Таким чином, позивач стверджує, що відповідачка ОСОБА_5, укладаючи 20.06.2012 року із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1, діяла не з метою настання реальних наслідків правочину купівлі-продажу зазначеного об'єкту нерухомості, а із завідомо неправомірною метою, а саме - із метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості у сумі, еквівалентній 180000 доларам США. У відповідності до імперативних норм законодавства України, після укладення 20.06.2012 року із ОСОБА_6 договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_5 повинна була, як колишній власник зазначеного об'єкту нерухомості, розірвати із ПАТ «Дніпрообленерго» відповідний договір про користування електричною енергією у вказаному приміщенні, а відповідач ОСОБА_6 мав укласти відповідний договір із енергопостачальником та сплачувати відповідні платежі за споживання електроенергії. Між тим, відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу є споживачем електричної енергії за договором з ПАТ «Дніпрообленерго» у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та здійснює витрати щодо оплати спожитих послуг. Відповідач ОСОБА_6 не є споживачем електричної енергії у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та жодного разу не здійснював оплату отриманих послуг електроенергії у вказаному приміщенні. Крім того відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу є споживачем послуг водопостачання та водовідведення за договором з КВП ДМР «Міськводоканал» у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та здійснює витрати щодо оплати спожитих послуг. ОСОБА_6 не є споживачем послуг водопостачання та водовідведення у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та жодного разу не здійснював оплату отриманих послуг водопостачання та водовідведення у вказаному приміщенні. Більш того, з урахуванням того, що приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 є нерухомим майном та користування ним неможливе без користування відповідною земельною ділянкою, на якій він розташований, згідно норм діючого законодавства власник зазначеного приміщення має сплачувати відповідну плату за землю, з дати державної реєстрації відповідачем ОСОБА_8 права власності на приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, саме він був зобов'язаний до сплати до бюджету податку за площі під зазначеним приміщенням з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території , проте, відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу є платником податку на землю за користування земельною ділянкою, на якій розташоване приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_6 не є платником плати за землю за користування земельною ділянкою, на якій розташоване приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 та жодного разу не здійснював оплату плати за землю під вказаним приміщенням. Таким чином, відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу зі спливу більш ніж трьох з половиною років з дати відчуження приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 20.06.20112 року на користь відповідача ОСОБА_6 є фактичним споживачем послуг електропостачання, водопостачання/водовідведення у вказаному приміщенні та здійснює витрати по утриманню зазначеного нерухомого майна (сплачує плату за спожиту у приміщенні електроенергію, послуги водопостачання/водовідведення, сплачує плату за землю, на якій розташоване спірне нерухоме майно). При цьому, відповідач ОСОБА_6 не є фактичним споживачем послуг електропостачання, водопостачання/водовідведення у вказаному приміщенні та не несе жодних витрат по утриманню зазначеного нерухомого майна (не сплачує плату за спожиту у приміщенні електроенергію, отримані послуги водопостачання/водовідведення, та не сплачує плату за землю, на якій розташоване зареєстроване за ним нерухоме майно). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу (зі спливу більш ніж трьох з половиною років з дати відчуження приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 20.06.2012 року на користь ОСОБА_6.) фактично несе тягар по утриманню нерухомого майна, яке вона, нібито, «продала» на користь ОСОБА_6, при цьому, начебто, «новий власник» майна (ОСОБА_6.) фактично не здійснює об'єктивно безспірних необхідних витрат по його утриманню. З огляду на правову природу договору купівлі-продажу як реального правочину, триваюче фактичне несення ОСОБА_5 тягаря по утриманню нерухомого майна (приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1), нібито, відчуженого нею на користь ОСОБА_6 ще 20.06.2012 року, свідчить про відсутність настання реальних наслідків зазначеного правочину купівлі-продажу (до ОСОБА_6 до теперішнього часу не перейшов тягар утримання придбаного ним нерухомого майна, що (тягар утримання) є найістотнішою ознакою наявності реального набуття права власності на предмет договору). За таких обставин, на думку позивача, в момент укладення 20.06.2012 року договору купівлі-продажу (посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1542) в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була відсутня головна ознака правочину, а саме - відсутня спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну реальних цивільних правовідносин власності щодо приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1. Адже, за доказово підтвердженого залишення за ОСОБА_5 тягаря щодо утримання зазначеного нерухомого майна (що є обов'язком власника майна), фактичне укладення вказаного договору купівлі-продажу та передання майна у володіння ОСОБА_6 є лише спробою ухилення ОСОБА_5 від виконання рішення суду про стягнення з неї на користь позивач заборгованості у сумі, еквівалентній 180000 доларам США, та не має на меті реального переходу до ОСОБА_6 права власності на спірне майно, що вочевидь порушує вимоги чинного законодавства. За таких обставин, доказово підтвердженим на думку позивача, є висновок про те, що договір купівлі-продажу, укладений 20.06.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1542) не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ОСОБА_5, укладаючи спірний договір купівлі-продажу майна та залишаючи за собою тягар утримання відчуженого на користь ОСОБА_6 майна, свідомо не мала на меті припиняти свої обов'язки власника щодо нерухомого майна, свідомо не мала на меті виникнення у ОСОБА_6 обов'язків власника щодо відчуженого майна, а так саме ОСОБА_6 свідомо не мав на меті видозміну реальних цивільних правовідносин власності стосовно придбаного ним майна), що є підставою його недійсності, тому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того розмір судових витрат, понесених позивачем, станом на час подання цього позову склав 4051 грн. 40 коп., який складається з наступного: суми судового збору за подання позову - 3654 грн. 00 коп., суми судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову - 121 грн. 80 коп., суми судового збору за подання заяви про забезпечення доказів - 275 грн. 60 коп., які позивач просить стягнути з відповідачів на його користь.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позивача викладені в уточненому позові, доповнив їх тим, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на сьогоднішній день зареєстровано саме за відповідачко. ОСОБА_5, просить долучити витяг до матеріалів справи та задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні уточнених вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що розірвання договорів про надання комунальних послуг на обслуговування спірного нерухомого майна не є обов'язковим, та не несе ніякої відповідальності, оскільки всі необхідні сплати здійснюються вчасно, а хто це робить чи старий власник чи новий немає значення, тому вважає вимоги необґрунтованими та такі, що не підлягають задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_3. в судовому засіданні також не визнав позовні вимоги та просив суд закрити провадження у справі, з підстав того, що набрало законної сили рішення суду ухваленого з приводу спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а у разі відмови у закритті провадження також вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки дійсно після укладання договору купівлі-продажу спірного майна почались судові тяжби, і його довіритель на теперішній час не знає чим може закінчитись взагалі ці спори, і боїться втратити своє майно, тому не укладає ніяких договорів з приводу постачання комунальних послуг, оренди земельної ділянки та таке інше, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд розглянув дану справу на підставі наявних в ній документів та доказів, вислухав представників позивача, відповідачів, оглянувши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги законні, обґрунтовані, підтверджуються наявними та допустимими доказами та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачка ОСОБА_5 отримала 16.01.2008 року у позивача у позику грошові кошти у сумі 180000 доларів США, у зв'язку з неповерненням відповідачкою, ОСОБА_5 позиченої грошової суми у встановлений строк, позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання рішення суду по справі, за заявою позивача ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.10.2011 року по цивільній справі 409/945/12 було накладено арешт на майно відповідачки ОСОБА_5, зокрема, накладено арешт на магазин непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1, що належав відповідачці, ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_5, звернулась до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.10.2011р. про забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи не зважаючи на заперечення позивача на апеляційну скаргу відповідачки, в яких він звертав увагу суду на намір відповідачки ОСОБА_5 продати спірний об'єкт, що підтверджувалось, зокрема, оголошеннями в мережі інтернет на сайтах з продажу комерційної нерухомості за адресами: http://auction.ua/item/4790771.html і http://agent.ua/cs36488.html, та на те, що фактично у ОСОБА_5 відсутнє інше майно, за рахунок якого можуть бути задоволені позовні вимоги позивача, між тим, Апеляційним судом Дніпропетровської області 11.06.2012р. апеляційну скаргу громадянки ОСОБА_5 було задоволено та скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.10.2011р.

З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2012р., тобто через 9 днів після проголошення Апеляційним судом Дніпропетровської області зазначеної ухвали, відповідач ОСОБА_5 уклала з відповідачем по справі ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вказаного магазину, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1542. Право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна було зареєстровано обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 22.06.2012р.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення 20.06.2012 року із ОСОБА_6 договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_5, не зважаючи на те, що вона не є власником спірного майна, до теперішнього часу є споживачем електричної енергії за договором з ПАТ «Дніпрообленерго» у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та здійснює витрати щодо оплати спожитих послуг, натомість Відповідач ОСОБА_6, не зважаючи на те, що він є новим власником спірного майна до теперішнього часу не є споживачем електричної енергії у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та жодного разу не здійснював оплату отриманих послуг електроенергії у вказаному приміщенні.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу є споживачем послуг водопостачання та водовідведення за договором з КВП ДМР «Міськводоканал» у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та здійснює витрати щодо оплати спожитих послуг, хоча і продала спірне майно практично чотири роки потому, а новий власник, відповідач ОСОБА_6 до теперішнього часу, не зважаючи на те, що придбав магазин ще у 2012 році, не є споживачем послуг водопостачання та водовідведення у приміщенні магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 та жодного разу не здійснював оплату отриманих послуг водопостачання та водовідведення у вказаному приміщенні.

Як встановлено в судовому засіданні, приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 є нерухомим майном та користування ним неможливе без користування відповідною земельною ділянкою, на якій він розташований, згідно ст.206 Земельного кодексу України власник зазначеного приміщення має сплачувати відповідну плату за землю, з дати державної реєстрації відповідачем ОСОБА_6 права власності на приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, тобто з 22.06.2012 року саме ОСОБА_6 був зобов'язаний сплачувати до бюджету податку за площі під зазначеним приміщенням з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території, проте, відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу є платником податку на землю за користування земельною ділянкою, на якій розташоване приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_6 не є платником плати за землю за користування земельною ділянкою, на якій розташоване приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 та жодного разу не здійснював оплату плати за землю під вказаним приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу зі спливу більш ніж трьох з половиною років з дати відчуження приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 20.06.2012 року на користь відповідача ОСОБА_6, є фактичним споживачем комунальних послуг, а саме: електропостачання, водопостачання/водовідведення у вказаному приміщенні та здійснює витрати по утриманню зазначеного нерухомого майна (сплачує плату за спожиту у приміщенні електроенергію, послуги водопостачання/водовідведення, сплачує плату за землю, на якій розташоване спірне нерухоме майно), при цьому, відповідач ОСОБА_6, новий власник нерухомого майна з 2012 року по теперішній час не є фактичним споживачем комунальних послуг, а саме: електропостачання, водопостачання/водовідведення у вказаному приміщенні та не несе жодних витрат по утриманню зазначеного нерухомого майна (не сплачує плату за спожиту у приміщенні електроенергію, отримані послуги водопостачання/водовідведення, та не сплачує плату за землю, на якій розташоване зареєстроване за ним нерухоме майно).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 до теперішнього часу, зі спливу більш ніж трьох з половиною років з дати відчуження приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 20.06.2012 року на користь ОСОБА_6, фактично несе тягар по утриманню нерухомого майна, яке вона, продала на користь ОСОБА_6, при цьому, новий власник спірного майна, відповідач ОСОБА_6, фактично не здійснює об'єктивно безспірних необхідних витрат по його утриманню.

З огляду на вищевикладене суд приходить висновку, про відсутність настання реальних наслідків правочину купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки до відповідача ОСОБА_6 до теперішнього часу не перейшов тягар утримання придбаного ним нерухомого майна, що тягар утримання є істотною ознакою наявності реального набуття права власності на предмет договору, за таких обставин, в момент укладення 20.06.2012 року договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрованим в реєстрі за №154, в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була відсутня головна ознака правочину, а саме - відсутня спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну реальних цивільних правовідносин власності щодо приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу має бути спрямований на перехід права власності на майно від однієї особи до іншої за певну грошову суму.

Згідно зі ст.322 ЦК України в контексті ст.13 Конституції України та ч.4 ст.319 ЦК України власник майна зобов'язаний нести тягар по його утриманню, зокрема (стосовно предмету цього позову), тягар щодо оплати витрат, пов'язаних із освітленням об'єкту, водопостачанням/водовідведенням на об'єкті, користуванням земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно тощо.

Згідно з положеннями п.6, 7, 42 Правил користування електричною енергією для населення (затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року №1357) споживач електричної енергії (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення потреб власних електроустановок на підставі договору - за визначенням п.1.2. Правил користування електричною енергією, зареєстрованих в Мінюсті України 02.08.1996 року за №417/1442), який втратив право власності на відповідний об'єкт - електрифіковану споруду, зобов'язаний розірвати договір про користування електричною енергією, при цьому, новий власник такого об'єкту повинен звернутися до енергопостачальника для укладення нового договору про користування електричною енергією.

Відповідно до положень норм ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.19 Закону України «Про питну воду та водопостачання», положень п.8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року N630), послуги з питного водопостачання надаються підприємством питного водопостачання на підставі договору із споживачем - отримувачем відповідної комунальної послуги.

Згідно зі ст.206 Земельного кодексу України власник нерухомого приміщення має сплачувати відповідну плату за землю.

За нормами ст.287.8 Податкового кодексу України, з дати державної реєстрації відповідачем ОСОБА_8 права власності на приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №3,4) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, був зобов'язаний до сплати до бюджету податку за площі під зазначеним приміщенням з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території, натомість згідно листа від 15.04.2016 № 6602/04-03-10-36 наданого Дніпродзержинською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області відповідач ФОП ОСОБА_9 надала податкові декларація в яких зазначено орендні плати за землю, а саме земельної ділянки по АДРЕСА_1 за наступні податкові періоди: 2013р. - сплачено 8049,48грн., 2014р.- 8049,48грн., 20156р. - 10053, 84 грн., 2016р. - 6504,59 грн., натомість новий власник спірного майна відповідач ОСОБА_6 платником плати за землю в Дніпродзержинській ОДПІ не зареєстрований.

Оскільки залишення за ОСОБА_5 тягаря щодо утримання зазначеного нерухомого майна, що є обов'язком власника майна, фактичне укладення вказаного договору купівлі-продажу та передання майна у володіння ОСОБА_6 є спробою ухилення відповідача ОСОБА_5 від виконання рішення суду про стягнення з неї на користь позивач заборгованості у сумі, еквівалентній 180000 доларам США, та не має на меті реального переходу до ОСОБА_6 права власності на спірне майно, тому договір купівлі-продажу, укладений 20.06.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1542, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тому є підстави вважати його недійсним.

Клопотання представника відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_3 про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки таке саме клопотання і з тих самих підстав подавалось раніше представником відповідача ОСОБА_5, вх..№ 3155 від 16.03.2015р., але при розгляді апеляційної скарги на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30.11.2015 року про залишення справи без розгляду, апеляційним судом Дніпропетровської області своєю ухвалою від 09.02.2016р. скасував ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30.11.2015р., і не закрив провадження по справі, а направив до того ж суду для продовження розгляду справи.

Відповідність до вимог ст.322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, йоге моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати йоге внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст..216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідність до ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відновлення становища, яке існувало до порушення.

У відповідність до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідність до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідність до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідність до ст.88 ЦПК України, на користь позивача з відповідачі підлягають стягненню судові витрати по справі понесені за сплату судового збору при подачі позову до суду в розмірі 3654,00 грн. (сімсот сім гривень 34 коп.)

.

Таким чином уточнені позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 12, 14, 15, 16, 20, 203, 215, 216, 322, 655, ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-64, 88, 169, 209, 214, 215, 224 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган Марія Анатоліївна Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та повернення сторін договору купівлі-продажу в первісний стан - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 3,4) у будинку АДРЕСА_1 від 20.06.2012 р., укладеного між ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (рнокпп НОМЕР_2), який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1542 - недійсним.

Сторони договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 3,4) у будинку АДРЕСА_1 укладеного 20.06.2012 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1542, а саме ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (рнокпп НОМЕР_2) повернути в первинний стан, залишивши за ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1) право власності на приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 3,4) у будинку АДРЕСА_1 та скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_6 (рнокпп НОМЕР_2) на приміщення магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення № 3,4) у будинку АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (рнокпп НОМЕР_2) на користь позивача ОСОБА_4 3654,00 грн. (сімсот сім гривень 34 коп.) - судовий збір.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний термін скарги про апеляційне оскарження, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 19 квітня 2016 року.

Суддя Ричка С. О.