У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 5 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він у період з 10 вересня 2012 року до 10 квітня 2014 року працював на державному підприємстві «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (далі - ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»). 10 квітня 2014 року його звільнено з посади директора Хмельницької філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, однак з ним не було проведено повний розрахунок.

Ураховуючи викладене, позивач, зменшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати за період з грудня 2013 року до 10 квітня 2014 року в розмірі 19 591 грн 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 360 грн та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в розмірі 19 570 грн 26 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 360 грн без урахування утриманих податків, обов'язкових платежів та 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 5 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь ОСОБА_3 500 грн на відшкодування моральної шкоди, у дохід держави - 622 грн 90 коп. судового збору. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з невиплатою позивачу при звільненні всіх сум, що належали йому на день звільнення з вини відповідача, останній повинен сплатити позивачу заборгованість із заробітної плати за період з грудня 2013 року до 10 квітня 2014 року в розмірі 19 570 грн 26 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 18 360 грн та відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок невиплати своєчасно заробітної плати.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат, врахував надані позивачем докази на підтвердження завдання йому моральної шкоди, вимоги чинного законодавства, що регулюють відносини у сфері відшкодування моральної шкоди працівнику у зв'язку з порушенням його прав і стягнув 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Розподілив судові витрати за правилами ст. 88 ЦПК України.

Проте такоговисновку апеляційний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 у період з 10 вересня 2012 року до 10квітня 2014 року перебував на посаді директора Хмельницької філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насінні та садивного матеріалу». Наказом від 10 квітня 2014 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. У день звільнення і до розгляду справи в суді з позивачем не було проведено повного розрахунку відповідно до положень ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, підставою для нарахування та виплати заробітної плати працівникам є первинна облікова бухгалтерська документація за формами, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 5 грудня 2008 року № 489.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивач надав до суду оригінали первинних бухгалтерських документів, підписані особисто ОСОБА_3 та скріплені печаткою Хмельницької філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насінні та садивного матеріалу», які в порушення вимог законодавства України не були передані директору Хмельницької філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насінні та садивного матеріалу» ОСОБА_4 згідно з наказом від 10 квітня 2014 року № 71/1-к під час звільнення позивача.

Проте апеляційний суд, взявши за доказ для розрахунку заборгованості із заробітної плати перед позивачем фінансовий звіт за 2014 рік ДП «Центр сертифікації та експертизи насінні та садивного матеріалу» та довідку публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 28 липня 2015 року, не врахував, що заборгованість із заробітної плати може бути підтверджена лише первинною обліковою бухгалтерською документацією за формами, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 5 грудня 2008 року № 489, не перевірив табелі обліку робочого часу та відомості про нараховану заробітну плату за період з листопада 2013 року до квітня 2014 року та не надав їм належної правової оцінки.

Відповідно до листа Департаменту охорони здоров'я Хмельницької обласної державної адміністрації обласного кардіологічного диспансеру від 6 березня 2015 року № 134 ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні № 1 з 4 вересня 2013 року до 18 вересня 2013 року та з 17 березня 2014 року до 28 березня 2014 року, однак у табелі обліку робочого часу за березень 2014 року значиться, що позивач працював у період з 17 березня 2014 року до 28 березня 2014 року.

Згідно з листом Полонської центральної районної лікарні ім. Н.С. Говорун від 9 квітня 2015 року № 366 ОСОБА_3 знаходився на амбулаторному лікуванні з 3 лютого 2014 року до 12 лютого 2014 року та з 9 січня 2014 року до 18 січня 2014 року, а відповідно до даних у табелях обліку робочого часу вказано, що позивач працював у вказані періоди.

Разом з тим апеляційний суд не перевірив доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до листків непрацездатності позивач був звільнений від роботи з 9 січня 2014 року до 14 січня 2014 року та з 3 лютого 2014 року до 8 лютого 2014 року, однак у табелі обліку робочого часу значиться, що ОСОБА_3 працював у дані періоди.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів сторін та надані ними докази не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову, не перевіривши та не навівши розрахунок сум, що підлягають стягненню у зв'язку зі звільненням, від чого залежить вирішення додаткової вимоги про відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд вірно виходив з того, що належним відповідачем є саме ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», оскільки згідно з вимогами ст. 95 ЦК України та Положення про Хмельницьку філію ДП «Центр сертифікації та експертизи насінні та садивного матеріалу» (а.с. 115 - 125) філія є відокремленим підрозділом ДП «Центр сертифікації та експертизи насінні та садивного матеріалу» без права юридичної особи і діє від імені підприємства. Отже, відокремлений підрозділ не має цивільної правоздатності і діє на підставі положення, яке затверджується юридичною особою, тому доводи касаційної скарги щодо неналежності відповідача є безпідставними.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» задовольнитичастково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 5 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик