У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 2 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року позов задоволено.

Зобов'язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Хмельницької області розглянути питання самочинної реконструкції житлового будинку по АДРЕСА_1 та будівництва до нього прибудов ОСОБА_6 без погодження з іншим співвласником житлового будинку - ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 2 вересня 2015 року заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що позивач всупереч вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» здійснив реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 оскільки зазначений будинок перебував у аварійному стані та потребував негайної реконструкції. Інший співвласник зазначеного житлового будинку, а також власник сусіднього житлового будинку не надають згоди на отримання позивачем дозволу на проведення будівельних робіт та розроблення проектної документації, що в свою чергу позбавляє Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Хмельницької області (далі - Інспекція ДАБК Хмельницької області) можливості вирішення питання про надання необхідних позивачу документів на самочинне будівництво.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не було встановлено усіх обставин справи, не залучено до участі у справі ОСОБА_8 (співвласника житлового будинку АДРЕСА_1) та ОСОБА_7 (власник сусіднього будинку), чим порушено їх інтереси та вирішено питання, що стосуються їх прав та обов'язків.

Проте зазначені висновки судів не відповідають вимогам процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником 12/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1, інші 13/25 частини зазначеного будинку належать на праві власності ОСОБА_9

ОСОБА_10 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

У 2012 році позивач без отримання необхідних документів на виконання будівельних робіт розпочав реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 з надбудовою мансардного поверху, що підтверджується приписом про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил, а також актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил.

Приписом Інспекції ДАБК Хмельницької області від 11 липня 2012 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил зобов'язано позивача у чотиримісячний термін отримати (зареєструвати) в Інспекції дозвільні документи на виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку з надбудовою мансардного поверху.

Листом від 28 вересня 2012 року Управління архітектури та містобудування департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів повідомило позивача про те, що для вирішення питання щодо надання будівельного паспорта на добудову до житлового будинку, позивачу необхідно надати відповідні документи, зокрема, засвідчену в установленому законом порядку згоду співвласників житлового будинку на забудову земельної ділянки та суміжної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК Українипередбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за судовим захистом, позивач посилався на неможливість підготувати відповідні документи для розгляду Інспекцією ДАБК Хмельницької області питання щодо здійсненої ним реконструкції житлового будинку із надбудовою мансардного поверху, необхідність погодження зазначеного із співвласником житлового будинку та суміжним землекористувачем.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК Українивбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановив чи призведе отримання позивачем відповідних документів від Інспекції ДАБК Хмельницької області до виникнення, зміни або припинення права на самочинне будівництво та, відповідно, чи буде отримання цих документів порушувати права іншого співвласника житлового будинку та суміжного землекористувача, враховуючи вимоги цивільного та земельного закону, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, що визначено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

У порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, не обговорив питання щодо залучення до участі у справі ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Апеляційний суд в силу своїх повноважень, передбачених ст. ст. 303, 307 ЦПК України, вказаних порушень усунути не міг.

Крім того, згідно із ст. ст. 2, 17 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства; компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб'єктом владних повноважень відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративні справи, в яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 18 КАС України, підсудні місцевим загальним судам як адміністративним (п. 2 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Розглянувши спір у порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, залишив поза увагою, що позивач звернувся з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України як до суб'єкта владних повноважень та не перевірив, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Отже, судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 2 вересня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

І.К.Парінова

А.В.Маляренко

О.В.Ступак