Справа № 333/812/16-ц
Провадження № 2/333/1052/16
28 квітня 2016 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Кулик В.Б.,
при секретарі Довгаль А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Командир військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковник ОСОБА_2 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.
Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28 жовтня 1993 року № 419 були виділенні командуванню військової частини НОМЕР_2 квартири в будинку АДРЕСА_1 від АДРЕСА_2 від АДРЕСА_3 для використання їх під гуртожиток для малих сімей військовослужбовців частини. Статус гуртожитку до цього часу мають квартири у будинку АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_4 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 25 о/с від 03 серпня 2000 року ОСОБА_3 був зарахований в списки особового складку військової частини НОМЕР_1 та поставлений на усі види забезпечення. У зв`язку із проходженням військової служби у зазначеній військовій частині, ОСОБА_3 та його сім`ї, як такому, який у зв`язку з характером трудових відносин повинний проживати за місцем роботи або поблизу від неї, у червні 2004 року, було надано службове житлове приміщення в гуртожитку для малосімейних військовослужбовців, а саме: квартиру АДРЕСА_5 у безпосередній близькості від роботи. 19 лютого 2013 року ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 були зареєстровані за адресою проживання: АДРЕСА_6 . Ордер на квартиру за вищевказаною адресою ОСОБА_3 не видавався, розподілення кімнат в гуртожитку здійснювалася на підставі його рапорту, рішення житлово-побутової комісії та наказу командира частини НОМЕР_1 .

27 лютого 2015 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , розірваний.

У зв`язку з чим, на підставі Житлового кодексу України та інших законодавчих актів України, встановлено, що виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення підлягають колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу. ОСОБА_5 в добровільному порядку виїхала службового житла 20 вересня 2014 року, її орієнтовне місце мешкання адреса батьків:

АДРЕСА_7 . В ході перевірки встановлено що ОСОБА_5 за адресом: АДРЕСА_6 не мешкає та її особистих речей немає, про що були складенні акти перевірки житлових умов. На підставі довідки наданої МКП «ОСНОВАНІЄ» від 21.10.2015 року № 844 ОСОБА_5 на даний час не знялася із реєстрації. Всі листи, направлені за відомим місцем проживання останньої, повернулися.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_6 .

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву, відповідно до якої, просить суд розглянути справу без його участі, позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України).

Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Указу Президента України № 71/95 від 20 січня 1995 року «Про перепорядкування частин Національної гвардії України в міліцейські частини внутрішніх військ та конвойної охорони МВС України» військова частина Національної гвардії України м. Запоріжжя переформована в військову частину НОМЕР_1 Спеціальний моторизований полк міліції. Відповідно до цього військова частина НОМЕР_1 ВВ МВС України є правонаступником військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України.

Керуючись Законом України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-УІІ, наказом МВС України від 08.05.2014 року № 445 «Про реорганізацію внутрішніх військ МВС України» та наказом командувача Національної гвардії України від 19.05.2014 року № 29 «Про питання реорганізації управлінь територіальних командувань, з`єднань військових частин та установ внутрішніх військ МВС України» командування військових частини НОМЕР_1 здійснило реорганізацію військової частин шляхом перетворення військової частини НОМЕР_1 Внутрішніх військ МВС України у військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Згідно зі ст. 127 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28 жовтня 1993 року № 419 були виділенні командуванню військової частини НОМЕР_2 квартири в будинку АДРЕСА_1 , від АДРЕСА_2 від АДРЕСА_3 для використання їх під гуртожиток для малих сімей військовослужбовців частини.

Наказом командира військової частини 3033 № 25 о/с від 03 серпня 2000 року ОСОБА_3 був зарахований в списки особового складку військової частини НОМЕР_1 та поставлений на усі види забезпечення.

Згідно із ч. 3 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону, у разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках.
Згідно із ст. 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установ, організації.
Згідно з копією довідки № 844 від 21.10.2015 року, за адресою: АДРЕСА_6 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Судом встановлено, що дана спірна квартира в гуртожитку військової частини НОМЕР_1 надавалась для сім`ї ОСОБА_3 в складі 4-х чоловік.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У зв`язку із проходженням військової служби у зазначеній військовій частині, відповідно до ст. ст. 118, 127 Житлового Кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів від 03.09.2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщеннями» та Наказу МВС України від 28.07.2007 року № 278 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України та членам їх сімей житлових приміщень» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.09.2007 року за № 942/14209) ОСОБА_3 та його сім`ї, як такому, який у зв`язку з характером трудових відносин повинний проживати за місцем роботи або поблизу від неї у червні 2004 року, було надано службове житлове приміщення в гуртожитку для малосімейних військовослужбовців квартира АДРЕСА_5 у безпосередній близькості від роботи.

27 лютого 2015 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/187/15-ц шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований 25.11.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, актовий запис № 487, розірваний.

На підставі ст. 123 Житлового кодексу України встановлено що «порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, цим Кодексом та іншими актами законодавства України». На підставі Постанови Кабінету Міністрів від 03.09.2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщеннями» та Наказу МВС України від 28.07.2007 року № 278 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.09.2007 року за № 942/14209) п. 2.14. «Підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу».

ОСОБА_5 в добровільному порядку виїхала із службового житла 20 вересня 2014 року, орієнтовне місце її мешкання адреса батьків: АДРЕСА_7 .

Житлово-побутовою комісією військової частини НОМЕР_1 неодноразово перевірялися житлові умови мешкання сім`ї військовослужбовця ОСОБА_3 . В ході перевірки встановлено що ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6 не мешкає та її особистих речей немає, про що були складенні акти перевірки житлових умов: від 29.05.2015 року, від 27.06.2015 року, від 21.08.2015 року, від 25.09.2015 року, від 20.11.2015 року, від 11.12.2015 року.

Також ОСОБА_5 неодноразово направлялися листи за відомою адресою мешкання, щодо добровільного зняття з реєстрації, проте, остання зазначені листи так і не отримала. Листи повернуті із позначкою: «за зазначеною адресою не проживає». Місце знаходження останньої невідоме.

За нормами ст. ст. 383, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд вважає правомірно застосувати до спірної квартири норми викладенні в ст. ст. 127, 132 ЖК України.

Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 169, 209, 212-215, 224-233, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позов військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_6 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя В.Б. Кулик