Справа № 186/577/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

при секретарі: Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15 травня 2009 року його мати - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, склала заповіт, який був нотаріально посвідчений, відповідно до якого, заповіла йому, на випадок її смерті, все майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, в тому числі квартиру АДРЕСА_1.

Він, у встановлений законом термін, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та 04 лютого 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого отримав право власності на 2/3 частини вказаної квартири.

У видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири йому було відмовлено, так як для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало померлій 24 квітня 2002 року ОСОБА_3 (його бабусі), спадкоємицею після смерті якої була його мати - ОСОБА_2, яка фактично прийняла спадщину після смерті бабусі позивача, але не оформила свої спадкові права, необхідно підтвердити факт їх родинних відносин.

Як зясувалося в ході оформлення спадщини, відповідно до свідоцтва про право власності на житло №4520 від 25 листопада 1996 року, вказана квартира знаходилася у спільній частковій власності ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/3 частині кожному.

24 квітня 2002 року померла ОСОБА_3, 09 вересня 2008 року помер ОСОБА_1 Після їх смерті право на спадщину ніким офіційно не оформлялося, його мати - ОСОБА_2, яка приходилася донькою ОСОБА_3 та матір'ю ОСОБА_1 проживала за вказаною адресою по день своєї смерті, тобто вважається такою, що прийняла спадщину.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріусом було видано право на спадщину, яка складається з 1/3 частини квартири, що належить його матері, та з 1/3 частини, що належала його померлому брату, та була фактично прийнята у спадщину матір'ю після його смерті. 1/3 частина квартири на теперішній час належить на праві власності померлій ОСОБА_3

Просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частину спірної квартири, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло №4520, виданого Першотравенським УЖКГ 25 листопада 1996 року, в порядку спадкування.

В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовільнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність та свої заперечення проти позову, в яких зазначив, що, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При цьому, позивачем не розмежовано право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування), яке ніким не оспорюється, та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. ОСОБА_1 має всі необхідні, законодавчо визначені можливості для реалізації свого майнового права на спадкування.

Відповідно до п.23 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Такою умовою є встановлення родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до п.9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст.549 ЦК України.

Зі змісту позовної заяви вбачається наявність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Також, звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ч.3 ст.15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження. Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, а звернення до суду обумовлене бажанням у такий спосіб оформити право власності на спадкове майно, що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв'язувати (вирішувати) спір. Позивач, в свою чергу, має змогу звернутися до суду в порядку окремого провадження для встановлення факту, що має юридичне значення.

Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зробила розпорядження, яким все її майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, в тому числі квартиру АДРЕСА_2, заповіла ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Заповіт складено 15 травня 2009 року та посвідчено нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу.

Копією свідоцтва про смерть І-КИ № 625227 від 06 травня 2015 року підтверджується, що ОСОБА_2 померла 01 травня 2015 року.

Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом і 04 лютого 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 2/3 часток вказаної квартири, що належала на підставі свідоцтва про право власності на житло №4520, виданого Першотравенським УЖКГ 25 листопада 1996 року та зареєстровано в КП "Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації" 25 грудня 1996 року у реєстровій книзі за №22-35, у 1/3 частці ОСОБА_4 та у 1/3 частці ОСОБА_5, померлому 09 вересня 2008 року, спадкоємцем після смерті якого була його мати, ОСОБА_2, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

В той же день позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину вказаної квартири, що належить ОСОБА_3, померлій 24 квітня 2002 року, спадкоємцем за законом після смерті якої була її донька, ОСОБА_2, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, оскільки неможливо встановити наявність підстав для закликання до спадкування за законом ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 (не встановлено родинні стосунки).

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини.

відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При цьому, позивачем не розмежовано право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування), яке ніким не оспорюється, та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. ОСОБА_1 має всі необхідні, законодавчо визначені можливості для реалізації свого майнового права на спадкування.

Відповідно до п.23 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Такою умовою є встановлення родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до п.9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст.549 ЦК України.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається, яким чином зазначений позивачем відповідач оспорює його право власності на вказаний об'єкт нерухомості, не надано доказів про втрату позивачем документів, що підтверджують його родинні відносини з померлою ОСОБА_3

Крім того, вбачається наявність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, тобто відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру у судовому порядку.

Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, від сплати судового збору звільняються позивачі, які є інвалідами 2 групи.

Копією посвідчення №107906 від 19 квітня 2002 року підтверджується, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи по трудовому каліцтву, тому судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.30, 60, 62, , 212, п.6 ст.256 ЦПК України, ст.ст.1216,1217,1223,1268,1269,1296 ЦК України,- суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6ла