1Справа № 335/1768/16-ц 2/335/826/2016
8 квітня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
при секретарі Школяр К.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМСІ» про стягнення заборгованості по заробітній платі,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «ЕМСІ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи свої вимоги тим, що з 6 жовтня 2008 року позивач працювала на посаді інженера-конструктора на ТОВ «ЕМСІ». 1 лютого 2015 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю (далі КЗпП)України за угодою сторін.
Позивач зазначає, що заробітна плата, яка нараховувалась їй за період з серпня 2014 року по день звільнення не виплачувалась. Розрахунок на день звільнення з нею не проведений. Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі 11 578,95 гривень.
Позивач у судове засідання не зявилась, через канцелярію подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином рекомендованим листом із повідомленням, причину неявки не повідомив. Як вбачається з довідок поштового відділення на конвертах із поштовими відправленнями судових повісток на 14 березня 2016 року та на 8 квітня 2016 року, конверти були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про фактичну відмову представника відповідача від отримання судових повісток на поштовому відділенні. Відповідно до частини восьмої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з частиною 1 статті 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Аналогічне положення закріплено в статті 24 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком.
Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом. Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року N 475/97-ВР , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як вбачається з статті 6 Конвенція про захист заробітної плати N 95, ратифікованої Президією Верховної Ради Української РСР від 30.06.1961 року, роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 6 жовтня 2008 року працювала на ТОВ «ЕМСІ» на посаді інженера-конструктора (наказ від 6 жовтня 2008 року № 02-01).
Наказом № 02-03-15 від 1 лютого 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін про що свідчіть запис у трудовій книжці. (арк. справи 3)
Як вбачається з відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, борг за підприємством станом на день звільнення перед позивачем становить 11 578,95 гривень.
На момент розгляду справи у суді відповідач заборгованість ОСОБА_1 по заробітній платі не виплатив, що порушує конституційне право позивача на своєчасне отримання винагороди за працю.
Згідно з статтею 47 КзпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КзпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд надав рівні можливості сторонам у наданні доказів. Заперечень проти позову відповідач суду не надав.
Таким чином, аналізуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2014 року по день звільнення у розмірі 11 578,95 гривень.
Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Отже, з ТОВ «Професійний футбольний клуб «Металург-Запоріжжя» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 551, 20 гривень.
Крім того, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині присудження працівникові заробітної плати за один місяць з метою забезпечення інтересів працівника.
Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 11, 57 58, 60, 88, 197, 212, 213, 224-226, 367 ЦПК України, ст. ст. 47, 94, 115 116, 233 Кодексу законів про працю України України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 6 Конвенції про захист заробітної плати N 95, суд,
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМСІ» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити.
Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особа, без участі якої було постановлено рішення, має право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: І.П. Соболєва