29 квітня 2016 року м. Вінниця
судді Апеляційного суду Вінницької області Сало Т.Б. за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2015 року постановленого у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту.
За наслідками розгляду вищезазначеної справи, колегією суддів постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що ПАТ КБ «Приватбанк», як іпотекодержатель, має право звертатись до суду з вимогою про звільнення з-під арешту нерухомого майна, забезпеченого ухвалами суддів при розгляді заяв про забезпечення позову в судових провадженнях, де ПАТ КБ «Приватбанк» не був стороною у справах.
При цьому колегія суддів вважала, що той факт, що банк є іпотекодержателем спірного нерухомого майна, підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.07.2011 року, ухваленого у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спірне нерухоме майно.
А захист першочергового права на реалізацію цього нерухомого майна, шляхом звернення до суду з позовом про звільнення з-під арешту спірного нерухомого майна, можливе на підставі ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
З такими висновком не погоджуюсь, і в порядку, визначеному ЦПК України, висловлюю окрему думку й прошу додати її до ухвали колегії Апеляційного суду Вінницької області від 29 квітня 2016 року у даній справі.
Так, вважаю, що ПАТ КБ «Приватбанк» не мав правових підстав звертатись з даним позовом до суду, оскільки його права не порушенні, так як останній не являється ні власником майна, ні користувачем, ні іпотекодержателем, що суперечить статті 3 ЦПК України, відповідно до якої до суду звертаються особи за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
11.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір.
Так, відповідно до відомостей з державного реєстру іпотек (а.с.65) іпотекодержателем даної квартири з 14.03.2008 року є Державна Іпотечна установа на підставі договору про відступлення прав вимог (№ 409/08). Іпотекодавець - ОСОБА_1
На підтвердження даного факту представником відповідача подано копію договору відступлення права вимоги № 409/08 від 14.03.2008 року, відповідно до якого ЗАТ КБ «Приватбанк» передав, а установа прийняла всі права вимоги за договорами, викладеними у додатку до цього Договору, та надав копію цього Додатку, в якому міститься кредитний договір, укладений між банком та ОСОБА_1 (а.с. 68, 74).
Вважаю, що посилання колегії суддів на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.07.2011 року ухваленого у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, як на підставу виникнення права у банку на іпотечне майно як іпотекодержателя, є безпідставним, оскільки, при розгляді вказаної цивільної справи суду не була відома обставина відступлення банком права вимоги Установі на підставі згаданого вище договору відступлення права вимоги.
Рішення суду не може спростовувати незаперечні факти, які підтверджуються доказами, отриманими законним шляхом, і які не досліджувались судом при розгляді цивільної справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім цього, не погоджуюсь з висновком колегії суду, про те, що в даному випадку банк, як іпотекодержатель, може звертатись до суду з позовом про звільнення з-під арешту нерухомого майна на підставі Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на наступне.

Порядок передачі майна у іпотеку та звернення стягнення на це майно визначений ст.ст. 572-593 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Банк не є власником спірного майна, на думку колегії є іпотекодержателем, що позбавляє його права звертатись в такому порядку до суду.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Крім цього, вважаю, що в аналогічній ситуації, не може бути звільнено з-під арешту нерухоме майно, при наявності інших обтяжень, які виникли на підставі судових рішень (ухвал про забезпечення позову), шляхом подачі позову до суду про звільнення з-під арешту, оскільки фактично відбудеться перегляд цих судових рішень та скасування їх.

Порядок перегляду та скасування судових рішень передбачений нормами ЦПК України, а не Законом України «Про виконавче провадження», норми якого можуть бути застосовані в разі опису та арешту державним виконавцем нерухомого майна особи, якій це майно належить.

Припустивши, що ПАТ КБ «Приватбанк» є іпотекодержателем, проти чого заперечую, права банку, як іпотекодержателя, при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

Не погоджуючись з думкую колегії суддів, враховуючи все вищевикладене, вважаю, що в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити.

Суддя: /підпис/

Згідно з оригіналом: