Справа № 464/3705/15 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2887/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника ПАТ «Дельта Банк» Шубаки М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третьої особи Приватне підприємство «Пересвіт 2» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта банк», -

в с т а н о в и л а:

В травні 2015 року Публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) «Дельта банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4, третьої особи Приватне підприємство (далі ПП) «Пересвіт 2», про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, на належну відповідачу, як іпотекодавцю, квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на цю квартиру за іпотекодержателем - ПАТ «Дельта Банк» в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 266 675 грн. 41 коп. за договором кредиту №КЮ-ВКЛ-2023714 від 15 листопада 2013 року, який було укладено між ПАТ «Дельта банк» та ПП «Пересвіт 2».

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2016 року цей позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Вказане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_4

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що відповідач ОСОБА_4, який є одночасно керівником, власником третьої особи ПП «Пересвіт 2», на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 25.12.2014 року був видворений за межі України, а тому на момент розгляду справи місце перебування останнього було невідоме, а тому виклик мав відбуватися через оголошення в пресі, або суд з власної ініціативи повинен був би зупинити провадження у справі до розшуку апелянта. Крім того, до спірних правовідносин слід було застосувати положення ч.4 ст.559 ЦК України щодо припинення поруки а тому. на думку апелянта. підстав для задовлення позову у суду не було. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову (а.с. 200, 209-211).

Представником ОСОБА_3 подано клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв'язку із розглядом кримінальної справи в Шевченківському суді 21.06.2016 р..

Розглянувши вказане клопотання, судова колегія зазначену причину неявки апелянта в суд не визнала поважною, оскільки зазначена в клопотанні обставина не підтверджена жодними доказами та сама по собі не є достатньою підставою для задоволення цього клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Шубаки М.І.в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував норми матеріального права що, регулюють спірні правовідносини, дотримався при цьому вимог процесуальне права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.11.2013 р. між ПАТ «Дельта Банк» та приватним підприємством «Пересвіт 2» в особі директора ОСОБА_4 укладено кредитний договір №КЮ-ВКЛ-2023714, згідно із яким Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановлює Позичальнику кредитний ліміт у розмірі 230 000 грн. з розрахунку 27,99% річних; 32,99% річних - у випадку невиконання Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.3.3.16 цього Договору на строк з 15.11.2013 по 14.11.2016 (а.с. 7-10).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_4, крім договору поруки, 15.11.2013 укладено також іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., яка належить останньому на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру №Г-19006 від 10.03.1998, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів та Договору про визначення ідеальних часток від 25.10.2011, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А., зареєстрованого в реєстрі за №3863 (частка 1/3) та на підставі Договору дарування 2/3 часток квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А., зареєстрованого в реєстрі за №4106.

Вказаний договір містить всі обов'язкові істотні умови договору з визначенням вартості предмета іпотеки за згодою сторін в розмірі467950 грн. , договір підписаний сторонами, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрований в реєстрі за № 6085. (а.с.11-16).

Судом встановлено також, що зобов'язання за кредитним договором №КЮ-ВКЛ-2023714 від 15.11.2013 не виконуються, станом на 25.03.2015 виникла заборгованість на загальну суму 266 675,41 грн., яка складається із: поточної заборгованості за кредитом - 127 777, 92 грн.; простроченої заборгованості за кредитом - 76 612,31 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 8 392, 76 грн.; заборгованості за відсотками за період з 01.03.2015 по 25.03.2015 - 3 918,41 грн.; заборгованості за простроченими відсотками - 43 576,99 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 5 053,63 грн.; трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 857,22 грн.; трьох процентів річних від суми прострочених відсотків - 486,16 грн. (а.с.17).

Наданий позивачем розрахунок заборгованості, який узгоджується з довідкою ПАТ «Дельта Банк» про рух коштів по рахунку, відповідачем не оспорено та не спростовано , а тому обґрунтовано покладено судом в основу свого рішення.(а.с.130-141)

Не заперечується такий розрахунок і в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до положень ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно зі ст.589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Як визначено ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Окрім цього, згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 7.2 Іпотечного договору від 15.11.2013 передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно із п.7.3 вказаного Договору, Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки в межах, передбачених п. 7.2. цього Договору.

Згідно із ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Пунктом 7.4.1 Іпотечного договору від 15.11.2013 сторони погодили перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

З наданого суду звіту про оцінку предмета іпотеки вбачається, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 19.01.2016 становить 759 378 грн.

Відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі Пленуму №5 від 30.03.2012р.), суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість задоволення вимог іпотекодержателя у визначений позивачем спосіб.

У відповідності до роз'яснень п.23 Пленуму №5 від 30.03.2012р., при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Таким чином, в супереч твердженням апелянта про припинення договору поруки, положення ч.4 ст.559 ЦК України у спірних правовідносинах не застосовуються, а вказана позиція апелянта є безпідставною.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Та обставина, що ухвалення вказаного рішення від 17 лютого 2016 року відбулось в судовому засіданні без участі відповідача та його представника, які, згідно зворотних повідомлень, були належно повідомлені про час і місце розгляду справи( а.с.174,175), за наведених обставин не вплинуло на повноту та всебічність з'ясування судом обставин справи, не призвело до порушення прав відповідача, та, з огляду на положення ч.2 ст.308 ЦПК України, не є підставою для скасування цього рішення, яке по суті є законним та справедливим.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.