Головуючий суду 1 інстанції - Тімінський В.В.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 409/2471/15-ц
Провадження № 22ц/782/317/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16 травня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів - Гаврилюка В.К., Луганської В.М.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 27

жовтня 2015 року

за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс»,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказав, що 11 жовтня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» укладено кредитний договір № 61113V10, відповідно до умов якого банк надав позичальнику овердрафт з лімітом 750000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом 16 % відсотків річних, зі сплатою комісії за управління кредитом у розмірі 0,1 від ліміту у кожному календарному місяці, з кінцевим терміном погашення 10 жовтня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 жовтня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 61113Р15, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед позивачем за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання, як солідарні боржники.

В порушення вимог закону та умов договору товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує, строк користування кредитними коштами сплинув 07 жовтня 2014 року, у зв'язку з чим станом на 10 липня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 1315793,44 грн., яка складається з: 650529,44 грн. - заборгованість за кредитом (основним боргом), 108529,86 грн. - прострочені проценти за користування кредитом, 2419,35 грн. - прострочена комісія за управляння кредитом, 117438,63 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 16057,98грн. - пеня за несвоєчасну оплату процентів, 558,06 грн. - пеня за несвоєчасну сплату комісії, 15749,91 грн. - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, 357335,27 грн. - витрати від інфляції, 47175 грн. - штрафні санкції.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 61113V10 від 11 жовтня 2013 року у сумі 1315793,44 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 жовтня 2015 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором у сумі 1151179,87 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Зазначене рішення в апеляційному порядку оскаржило публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в частині відмови у стягненні пені за несвоєчасне погашення кредиту та штрафних санкцій.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року відхилено апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 січня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідач та представник товариством з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» в судове засідання не з'явилися, про час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» укладено кредитний договір від 11 жовтня 2013 року № 61113V10 із змінами та доповненями.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» отримало овердрафт з лімітом 750000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом 16 % відсотків річних, а також зі сплатою комісії за управління кредитом у формі Овердрафт у розмірі 0,1% від ліміту Овердрафту у кожному календарному місяці, з кінцевим терміном погашення 10 жовтня 2014 року.

11 жовтня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено договір поруки № 61113Р15, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед позивачем за своєчасне та повне викання позичальником основного зобов'язаннями, як солідарні боржники.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконало, у зв'язку з чим станом на 10 липня 2015 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 1315793,44 грн., яка складається з: 650529,44 грн. - заборгованість за кредитом (основним боргом), 108529,86 грн. - прострочені проценти за користування кредитом, 2419,35 грн. - прострочена комісія за управляння кредитом, 117438,63 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 16057,98 грн. - пеня за несвоєчасну оплату процентів, 558,06 грн. - пеня за несвоєчасну сплату комісії, 15749,91 грн. - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, 357335,27 грн. - витрати від інфляції, 47175 грн. - штрафні санкції.

Тому суд першої інстанції з урахуванням зазначених обставин, керуючись ст. ст. 526, 1054 ЦК України, дійшов висновку, що з відповідача як поручителя підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у сумі 1151179,87 грн., оскільки товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 статті 251 та ч. 2 друга статті 252 ЦК України).

Колегія суддів з урахуванням положень ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України враховує правову позицію Верховного Суду України за насідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка викладена у постановах від № 6-3цс13 від 13.02.2013 року, № 6-436цс15 від 23.12.2015 року, згідно яких, якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

В п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Із матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання кредитного договору, укладеного між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс», 11 жовтня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 61113Р15, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед позивачем за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання, як солідарні боржники, а саме: повернення суми усіх зобов'язань позичальника за кредитним договором (відшкодування суми кредиту, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту) (стаття 1 договору поруки).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № 61113V10 від 11 жовтня 2013 року не виконує, у зв'язку з чим, станом на10 липня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 1315793,44 грн.

З договору поруки № 61113Р15 від 11 жовтня 2013 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 7.4) про його дію до повного виконання Основного зобов'язання за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У п. 2.2.1. кредитного договору № 61113V10 від 11 жовтня 2013 року зазначено, що кінцевий термін погашення овердрафту 10 жовтня 2014 року. Отже, у кредитному договорі строк виконання зобов'язання чітко визначений - 10 жовтня 2014 року.

За таких обставин, у публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» виникло право пред'явити вимогу до поручителя ОСОБА_2 про виконання порушеного зобов'язання боржника товариства з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» щодо повернення кредиту починаючи з 11 жовтня 2014 року, протягом наступних 6 місяців, тобто до 11квітня 2015 року.

Із матеріалів справи вбачається, що таку вимогу до поручителя банк пред'явив шляхом звернення 23 липня 2015 року до суду з позовом, про що свідчить штамп на поштовому конверті (а.с. 43), тобто вже після спливу встановленого ч. 4 статті 559 ЦК України шестимісячного строку.

Таким чином, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який встановлений п. 2.2.1. кредитного договору № 61113V10 від 11 жовтня 2013 року, не пред'явив вимоги до поручителя ОСОБА_2, тому порука припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив фактичних обставин, які мають суттєве значення для його вирішення, зокрема, не врахував положень ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо пред'явлення вимог до поручителя ОСОБА_2 у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання, не перевірив чи дотриманий позивачем строк звернення з відповідною позовною вимогою до поручителя, залишивши поза увагою, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором встановлений по 10 жовтня 2014 року, а з позовом кредитор звернувся до суду з вимогою до поручителя у липні 2015 року, тобто поза межами встановленого законом шестимісячного строку.

Також суд першої інстанції не врахував, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог ч. 4 ст.559 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, оскільки такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1599цс15, від 20 квітня 2016 року № 6-2662цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 2 ст. 318 ЦПК України залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 2 ст. 318 ЦПК України скасувати і ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року.

Керуючись ст.ст. 251,559 ЦК України, ст.ст. 303,309,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: