Категорія 57Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Луценка В.В., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» про захист прав споживача,

В с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» про захист прав споживача, яким просив визнати недійсними умови кредитного договору №BLаЖГА00051966, укладеного між ним та відповідачем 13 липня 2011 року, що передбачені пунктами 1.6., 4.2., 4.3. загальної частини та пунктами 4., 8., 9 спеціальної частини договору.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про захист прав споживача відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим через порушення й неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, надіслав письмові заперечення, якими просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Просив розглянути цивільну справу у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено договір банківського обслуговування № BLаЖГА00051966, згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 36 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10% на рік, з терміном повернення 13 липня 2014 року (а. с. 8-18).

Відповідно до п. 1.6. загальної частини та п. 4 спеціальної частини договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту.

Пунктом 4.2. загальної частини та пунктом 8 спеціальної частини договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п. 3.3.3. загальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту.

Згідно з п. 4.3. загальної частини та п. 9 спеціальної частини договору у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Для обчислення пені застосовується ставка в розмірі 0,50%. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобовязань.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3).

Підставою недійсності правочину за правилами ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими, зокрема, передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача (ч. 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором (п. 5 ч. 3). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (ч. 7).

Відповідно до п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Пунктом 3.6. зазначених Правил передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Тобто управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, що сторони погодили п. 1.6. загальної частини та п. 4 спеціальної частини оспорюваного договору.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Умовами договору банківського обслуговування №BLаЖГА00051966 від 13 липня 2011 року сторони передбачили обовязок позичальника сплачувати щомісячно комісію за управління кредитом у розмірі 1,75% від суми кредиту (п. 1.6. загальної частини, п. 4 спеціальної частини договору).

Також умовами договору банківського обслуговування сторони передбачили сплату позичальником штрафу та пені у випадку невиконання ним зобовязань за договором (п. 4.2., 4.3. загальної частини, п. 8., 9. спеціальної частини договору).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Таким чином оспорювані умови договору щодо встановленої відповідальності позичальника у вигляді сплати пені та штрафу за порушення зобовязань за договором є такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 був вільним у своєму виборі та мав право не укладати договір банківського обслуговування на запропонованих йому умовах. У договорі зазначена сукупна вартість кредиту, реальної процентної ставки, штрафних санкцій та міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Підписавши договір, позивач підтвердив цим самим своє волевиявлення на укладення договору та згоду з умовами договору. Заперечень щодо умов спірного договору на момент його укладення позивач не заявляв та в подальшому частково виконував умови договору, погашаючи кредит.

Згідно з п. 2.1.1.2. договору банківського обслуговування підписанням цього договору позичальник підтверджує те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а банк перед укладенням цього договору на виконання вимог Постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» надав позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Окрім цього, банк в додатку № 2 до цього договору, який є його невідємною частиною, надав позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ними, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобовязань позичальника, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається законодавством.

Частина 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надає право споживачу протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини.

Проте позивач ОСОБА_2 таким своїм правом не скористався, що також свідчить про його згоду з усіма умовами договору.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювані умови кредитного договору не протирічать чинному законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору.

За таких обставин висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог являється вірним.

Доводи апеляційної скарги позивача обґрунтовуються обставинами, що являються ідентичними обставинам, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги і зазначав докази в підтвердження цих обставин.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на висновок суду і спростовані вищенаведеним.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська