Справа № 346/4749/16-ц
Провадження № 2/346/1698/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд ОСОБА_1 - Франківської області

в складі:

головуючого-судді Веселова В.М.

секретаря - Максимюк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з даним позовом, вказавши, що є власником будинковолодіння № 26 по вул.Гагаріна, в с. Замулинці Коломийського району Івано-Франківської області. Також в будинку зареєстрований бувший чоловік його дочки ОСОБА_3. Однак, відповідач більше року в спірному будинковолодінні не проживає, участі у її утриманні не приймає, не сплачує комунальні платежі. Просить суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком №26 по вул. Гагаріна, с. Замулинці Коломийського району Івано- Франківської області. В судове засідання позивач подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність,в звя`зку з тривалою хворобою, просить позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, та письмове клопотання позивача, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є власником будинковолодіння, яке знаходиться за адресою вул. Гагаріна, 26,с.Замулинці Коломийського району Івано-Франківської області, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 16.12.2011р. та рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23 листопада 2011 року у справі № 2-2147/2011р. про визнання права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди (а.с. 4).

Відповідач проживав спірному господарстві, оскільки перебував у зареєстрованому шлюбі з донькою позивача - ОСОБА_1, 18.10.1977р. народження з 19 квітня 2001 року до 16 січня 2016 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 грудня 2015 року у справі №346/5245/15-ц, яке вступило в законну силу 16 січня 2016 року, шлюб між Відповідачем та донькою ОСОБА_1 був розірваний (а.с.6-7).

У серпні 2015 року Відповідач переселився на інше, постійне місце проживання, до своїх батьків за адресою: вул. Хмельницького, 27, с. Загайпіль, Коломийського району Івано- Франківської області. Однак Відповідач залишився зареєстрованим в спірному будинку за адресою місця проживання й реєстрації позивача.

Факт відсутності Відповідача за місцем його реєстрації у належному позивачу будинку підтверджується Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 грудня 2015р. у справі № 346/5245/15-ц (а.с. 5) та Актом обстеження господарства №731 від 23.08.2016р., складеним комісією Семаківської сільської ради (а.с. 8).

Реєстрація Відповідача за місцем проживання й реєстрації позивача, який фактично проживає в іншому місці, може негативно вплинути на призначення субсидії для сімї позивача та вирішення інших побутових питань.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ст.41 ОСОБА_4 України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до ОСОБА_4 України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені ОСОБА_4 та законами України.У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 ОСОБА_4 України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_5 проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 ОСОБА_4 України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Після того, як відповідач перестав проживати з донькою позивача, вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідач не пов'язана спільним побутом з своєю колишньою дружиною та її батьком-позивачем по справі,не має з ними спільного побуту,взаємних прав та обов'язків. Крім цього, суд бере до уваги письмову заяву самового відповідача, який погоджується з позовними вимогами.

Наведене підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на житловий будинок, копією рішення Коломийського міськрайонного суду від 23.11.2011 р., , копією рішення Коломийського міськрайонного суду від 23.11.2011 р., копією рішення Коломийського міськрайонного суду від 24.12.2015 р., копією Акту обстеження від 23.08.2016 р., копією паспорта та ідентифікаційного коду.

На підставі ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України, ст.3 Сімейного кодексу України ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішення Європейського суду з прав людини у справах ОСОБА_5 проти України» від 21.12.2010 року та керуючись ст.ст.197 ч.2, 213-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком №26 по вул. Гагаріна, с. Замулинці Коломийського району Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня

його проголошення.

Суддя Веселов В. М.