У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчука Костянтина Мефодійовича на рішення Рівненського міського суду від 1 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: державний нотаріус Другої Рівненської державної нотаріальної контори Василюта Любов Адамівна; про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 1 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позову до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: державний нотаріус Другої Рівненської державної нотаріальної контори Василюта Л.А.; про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним.

На рішення суду позивач через свого представника адвоката Бойчука К.М. подала апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом тих обставин, що при укладенні оспорюваного договору вона вважала насправді укладеним договір довічного утримання, за яким відповідач (її онук) доглядатиме та утримуватиме її. Однак жодної допомоги ОСОБА_3 не надав, а в користуванні квартирою вчинював їй перешкоди.

Вважала хибним висновок суду про те, що їй було зрозуміло зміст оспорюваного договору, оскільки вона має фізичні вади зі слухом та зором, її освіта складає три класи середньої школи, що позбавило її можливості усвідомити правові наслідки договору, який уклала. Переконувала, що 1993 року вона вже склала заповіт на спадкування відповідачем ? частини квартири, а тому необхідності укладати саме договір дарування не було.

Судом залишено без належного застосування положення ст.ст. 212-213 ЦПК України, ст.ст. 203, 717 ЦК України, роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" та правові позиції Верховного Суду України, що викладені в постановах у справі № 6-2087цс15 від 2 грудня 2015року та у справі № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позивачем своїх вимог про недійсність оспорюваного договору, оскільки належних і допустимих доказів про це суду не надав.

Матеріалами справи встановлено, що 9 серпня 2006 року між сторонами укладено договір дарування частки квартири, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а відповідач прийняв у дар ? частку у квартирі АДРЕСА_1. Того ж числа договір посвідчено державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Василютою Л.А. і зареєстровано в реєстрі за реєстровим №2 -1681 (а.с. 54-54, зв.).

Вважаючи, що її суб'єктивні цивільні права порушено укладенням оспорюваного договору, котрий вона не мала наміру укладати, а насправді бажала укласти договір довічного утримання, у жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним через помилку щодо обставин, які мають істотне значення.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Частина 1 ст. 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 19 своєї постанови від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, зазначає, що сам по собі факт прочитання сторонами оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи не заслуговують на увагу.

Так, сторони у справі є близькими родичами (позивач є бабусею відповідача). Обдаровуваний за заповітом вже успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року свого дідуся - чоловіка дарувальника ? частину квартири АДРЕСА_1. Після набуття права власності на зазначену частку у квартирі ОСОБА_3 вселився туди разом із дружиною, тобто необхідності повторно вселятися в квартиру після укладення оспорюваного договору у нього вже не було.

Задовго до прийняття спадщини відповідачем після смерті діда, ще 31 серпня 1993 року, ОСОБА_1 заповіла належну їй ? частину цієї квартири відповідачу, про що склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 Заповіт не змінювався і зберігав чинність до укладення сторонами 9 серпня 2006 року договору дарування, що за обставинами справи вбачається логічною і послідовною поведінкою (а.с. 35-35, зв.). Ця обставина свідчить про те, що на той час будь-якого мотиву власної вигоди при переході права власності на спірну частку у квартирі на користь ОСОБА_3 вона не переслідувала і побічно вказує про послідовність її дій та правомірність вчиненого договору дарування.

Крім того, судом правильно взято до уваги, що між датами укладення оспорюваного правочину і звернення до суду з позовом минув тривалий час - більше восьми років, протягом якого ОСОБА_1 жодного разу не заперечувала проти існування правовідносин між сторонами з приводу договору дарування. Викладені висновки суду стверджуються й доводами самого позивача, яка зазначала, що намір розірвати, а згодом - визнати недійсним укладений договір виник у неї в 2014 році після зміни поведінки відповідача щодо неї, тобто до того часу її влаштовували існуючі права і обов'язки сторін, а відповідач, з її слів, належним чином надавав їй допомогу та утримував.

З урахуванням наведеного та того, що вік ОСОБА_1 на момент звернення з позовом становив 87 років - ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з чим вона має зрілі вікові хвороби зору та слуху, суд обґрунтовано ствердив про відсутність її помилки в момент укладення оспорюваного договору як правової підстави для визнання правочину недійсним. Так, з листа Комунального закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги "Ювілейний" №720 від 18.09.2015 року видно, що позивач раніше до лікаря-офтальмолога не зверталася, однак з 1986 року зверталася до отоларинголога з приводу відхилень у діяльності органів слуху (а.с. 11).

Тобто обставин, які могли би бути підставою для визнання недійсним договору дарування відповідно до вимог ст. 229 ЦК України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правової позиції постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, місцевим судом не встановлено.

Щодо показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, то з ними суд обґрунтовано не погодився, оскільки ці свідчення не вказують про наявність помилки при укладенні оспорюваного договору, не підтверджують і не спростовують вимог позивача.

Згідно зі ст.ст. 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому об'єктивних і переконливих доказів про те, що в момент укладення договору дарування ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто оспорюваний правочин укладено під впливом помилки, позивачем надано не було, а судом їх не було здобуто.

Її суб'єктивні твердження про наявність достатніх підстав для визнання договору дарування недійсним не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Не можна погодитися і з посиланнями автора апеляційної скарги на недодержання судом норм процесуального права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість про такі процесуально-правові порушення, що потягли би ухвалення незаконного рішення, ОСОБА_1 не зазначила, а колегією суддів їх не встановлено.

Посилання позивача про неправильне застосування норм матеріального права спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи ОСОБА_1 на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства.

Решта доводів позивача є необґрунтованими і на увагу не заслуговують.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчука Костянтина Мефодійовича відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 1 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: