У Х В А Л А

18 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", приватного підприємства "Нива - В.Ш.", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна, відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, звернення стягнення на майно, визнання недійсною угоди купівлі-продажу майна з прилюдних торгів, визнання недійсними публічних торгів, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним протоколу проведення аукціону з реалізації арештованого рухомого майна,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 відмовлено.

4 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 203, частин першої, третьої статті 215, статті 216, частини першої статті 261, статей 256, 257, 264, 267, частини першої статті 590, статті 650, частини четвертої статті 656 Цивільного кодексу України (ділі - ЦК України), частини першої статті 24, пункту 5 частини першої статті 26 Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255-IV "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (у редакції, чинній станом на 5 лютого 2007 року; далі - Закон № 1255-ІV), частин першої, п'ятої статті 58, статті 62 Закону України "Про виконавче провадження" та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року № 42/5.

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня, 3 серпня, 5 жовтня 2011 року, 15 січня 2014 року, 24 та 29 лютого 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження та погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що позивач звернувшись до суду із позовом пропустив позовну давність, передбачену статтею 257 ЦК України, оскільки про існування виконавчого напису нотаріуса йому стало відомо 6 жовтня 2009 року. З інших матеріально-правових підстав рішення не ухвалювалося та інші норми матеріального права, на які йдеться посилання в заяві суд не застосовував.

В той же час, в ухвалі від 29 лютого 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про те, що позивач не пропустив позовної давності, оскільки дізнався про порушення свого права на житло після ухвалення рішення Соснівським районним судом м. Черкаси 28 лютого 2012 року, а з позовом до суду звернувся у грудні 2013 року, тобто в межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.

В ухвалі від 24 лютого 2016 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений без урахування інтересів позивача, який на час укладення цього договору був малолітнім. Однак дізнався про порушення свого права тільки у грудні 2014 року, коли отримав повідомлення про розгляд апеляційної скарги у справі про позбавлення його права користування спірною квартирою та виселення.

Отже, надані заявником для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 257 ЦК України, оскільки правові висновки, викладені в цих судових рішеннях, та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

Разом з тим, в ухвалах від 27 квітня 2011 року та 15 січня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про те, що положення Закону України "Про заставу" у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки суперечать нормам Закону №1255-ІV у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин

В ухвалах від 5 жовтня 2011 року та 3 серпня 2011 року суд касаційної інстанції вказав, що за змістом частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України договір купівлі-продажу, який укладено за результатами прилюдних торгів, може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у разі порушення правил їх проведення, які суттєво вплинули на результати торгів. При цьому, частина друга статті 388 не дозволяє власнику майна витребувати майно, яке реалізоване під час проведення прилюдних торгів, проте не є перешкодою для повернення сторін договору: організатора прилюдних торгів та їх переможця у первісний стан шляхом реституції за позовом власника за наявності передбачених законом підстав для визнання цього договору недійсним, що відповідає положенням частини третьої статті 215 та статті 216 ЦК України.

Отже, зазначені ухвали також не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки правові висновки, викладені в цих судових рішеннях, та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різному матеріально-правовому регулюванні різних правовідносин.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", приватного підприємства "Нива - В.Ш.", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина анатоліївна, відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, звернення стягнення на майно, визнання недійсною угоди купівлі-продажу майна з прилюдних торгів, визнання недійсними публічних торгів, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним протоколу проведення аукціону з реалізації арештованого рухомого майна за заявою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко