АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Савчук М. В., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 лютого 2015 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом.

Зазначала, що між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачці кошти у розмірі 15 500 доларів США без визначення строку їх повернення.

Факт передачі коштів підтверджується розпискою від 31 грудня 2011 року, власноручно складеною ОСОБА_4

На письмову вимогу від 19 листопада 2014 року повернути кошти відповідачка суму позики не повернула.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 борг за договором позики у розмірі 235 377 грн 15 коп. - суми еквівалентної 15 500 доларів США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 235 377 грн 15 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладення між сторонами договору позики на суму 15 500 доларів США та невиконання відповідачкою обов'язку повернення коштів.

Такий висновок суду є правильним.

У справі встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачці кошти у розмірі 15 500 доларів США на умовах платності без визначення кінцевої дати повернення коштів.

Це стверджується розпискою від 31 грудня 2011 року, власноручно складеною та підписаною ОСОБА_4 (а.с.5).

Оскільки розпискою не було встановлено строк повернення коштів позивачка 19 листопада 2014 року направила відповідачці заяву з вимогою негайно повернути кошти, однак остання борг не повернула (а.с.6-7).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 529 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За нормою ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Встановивши, що відповідачка не виконала умови договору на те повернула суму позики, суд першої інстанції у межах заявлених вимог підставно стягнув з ОСОБА_4 суму позики у гривневому еквіваленті, що відповідає нормі ст. 533 ЦК України.

Апелянт посилається на те, що відповідачка коштів від позивачки не отримувала.

Такі доводи є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, на підтвердження укладення договору позики та отримання ОСОБА_4 коштів позивачка надала розписку від імені відповідачки від 31 грудня 2011 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказом передачі спірної суми коштів відповідачці є вказана розписка.

Зі змісту розписки вбачається, що вона дана відповідачкою саме на підтвердження отримання від позивачки спірних коштів.

Апелянт посилається на неналежність форми та змісту розписки.

Проте розписка вчинена у письмовій формі та містить необхідні відомості, які дають підстави стверджувати про наявність між сторонами договірних відносин та отримання ОСОБА_4 позики у розмірі 15 500 доларів США.

Неповне зазначення у розписці по батькові відповідачки, на що посилається апелянт, не свідчить про те, що кошти відповідачка не отримувала.

Апелянт не посилається на те, що спірні кошти отримала інша особа.

Незазначення у розписці розміру процентів як і конкретної дати передачі коштів відповідачці також не є доказом безгрошовості договору позики та неотримання відповідачкою коштів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Як встановлено у справі спірні кошти відповідачка отримала у позивачки до написання розписки.

З пояснень позивачки це мало місце за три роки до написання розписки.

Наявність у позивачки оригіналу розписки свідчить про те, що зобов'язання за договором позики відповідачка не виконала.

Апелянт посилається, що з огляду на зміст розписки, де зазначено, що кошти будуть повернуті «коли будуть» не дає право ОСОБА_1 вимагати повернення у часі коштів на власний розсуд.

Проте вимоги позивачки у спірному випадку пред'явлено відповідно до правил ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Суд першої інстанції дав належну оцінку розписці як доказу передачі позивачкою коштів відповідачці за договором позики.

Тому доводи апелянта про те, що розписка є неналежним доказом є безпідставними.

Посилання апелянта на звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів з приводу підроблення розписки не свідчить про безгрошовість договору позики.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

В апеляційній скарзі ставилося питання про призначення судової почеркознавчої експертии з метою доведення того, що відповідачка розписку не писала та не підписувала.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки указане клопотання відкликала, що є її правом.

У справі відсутні докази того, що відповідачка не писала розписки та не підписувала.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі належним чином з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : М. В. Савчук

В. В. Чупікова