АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/707/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47;59 Кузьменко В.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівКачана О. В., Фетісової Т. Л.
при секретаріЛитвин-Восколович Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року у справі за позовом Прокурора м. Черкаси до ОСОБА_6 , Черкаської міської ради , ОСОБА_7, треті особи: Департамент екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації, ОСОБА_8, - про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника Черкаської обласної прокуратури, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника Черкаської міської ради, представника ОСОБА_7, які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року Прокурор м. Черкаси звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 , Черкаської міської ради, ОСОБА_8, треті особи: Департамент екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації,- про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним Державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позивач посилався на те, що при перевірці прокуратурою м. Черкаси щодо дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використанні земельних ділянок у кварталі АДРЕСА_1 встановлено, що відповідно до рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)» за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект», та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 18 лютого 2006 року №678 передано безоплатно у власність ОСОБА_6 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв. м., яка розташована у кварталі АДРЕСА_1.

На підставі рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 ОСОБА_6 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Позивач вважає, що вказане рішення міської ради не відповідає вимогам закону та має бути визнане судом незаконним та скасоване з огляду на те, що вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га. на момент ухвалення оскаржуваного рішення знаходилась на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), та відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) не могла передаватися у приватну власність; проект відведення ділянки не погоджувався із природоохоронним органом, що підтверджується висновком Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 21 лютого 2013 року № 636, в якому зазначено, що, дійсно, земельна ділянка знаходиться на території зелених насаджень загального користування, тому не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову згідно зі ст. ст. 38, 39, 44, 51, 52, 83 Земельного кодексу України.

В подальшому ОСОБА_6 відчужив виділену йому ділянку на користь ОСОБА_8, в даний час власником ділянки є ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2011 року.

На підставі наведеного, ст.ст. 83,90,116,118 ЗК України, ст. 33 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», ст. ст. 15,16,21,151,203,215,257,328,392 ЦК України, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд :

- визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)» в частині безоплатної передачі ОСОБА_6 земельної ділянки площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнати незаконним та скасувати п. 7 додатка до рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)» щодо безоплатної передачі ОСОБА_6 земельної ділянки;

- визнати недійсним Державний акт серії НОМЕР_1, виданий 15 червня 2006 року на право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію;

- витребувати у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 1000 кв. м, вартістю 276180 грн., розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка належить останньому на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2011 року.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2015 року замінено відповідача ОСОБА_8 на ОСОБА_7 . Залучено ОСОБА_8 в якості третьої особи по справі .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)» в частині безоплатної передачі ОСОБА_6 земельної ділянки площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнання незаконним та скасування п.7 додатка до рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)»; про визнання недійсним Державного акту серії НОМЕР_1, виданого 15 червня 2006 року на право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації; витребування у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 1 000 кв. по АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Черкаської області подав апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

По справі встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)» за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект», та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 18 лютого 2006 року №678 передано безоплатно у власність ОСОБА_6 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 1000 кв м, яка розташована по АДРЕСА_2, - за рахунок земель Черкаської міської ради. Зазначено в п. 2 рішення , що за основним цільовим призначенням земельні ділянки віднести до категорії земель житлової та громадської забудови (ар. спр. 63-65 т.2).

На підставі зазначеного рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року №9-205 ОСОБА_6 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 24 березня 2006 року серії НОМЕР_2 (ар. спр. 15-16 т.1).

Відповідно ж до Генерального плану міста Черкаси, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 29 березня 1984 року № 144, вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га. знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто являє собою землі загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено. Згідно п. «а» ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) земельні ділянки, запроектовані Генеральним планом міста Черкаси за функціональним призначенням під землі зелених насаджень загального користування населеного пункту і не можуть передаватися у приватну власність

Зазначаючи, що таке виділення означеної земельної ділянки можливо було лише за результатами розгляду містобудівного обґрунтування розміщення об'єкта, не передбаченого містобудівною документацією, яким би обґрунтовувалась можливість зміни функціонального призначення території , за умови затвердження останнього у встановленому порядку, за умови погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронним органом та суміжними землекористувачами, чого немає в даному випадку, прокурор м. Черкаси просив визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)» в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд , визнати незаконним та скасувати пункт 7 додатка до вказаного рішення № 9-205 від 09 березня 2006 року щодо безоплатної передачі ОСОБА_6 земельної ділянки, визнати недійсним Державний акт серії НОМЕР_1, виданий 15 червня 2006 року на право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 1000 кв. м. по вул. Ціолковського та скасувати його державну реєстрацію, витребувати у ОСОБА_8 земельну ділянку площею 1000 кв. м, вартістю 276180,00 грн., розташовану по АДРЕСА_2.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 травня 2014 року в задоволенні позовних вимог прокурора було відмовлено в повному обсязі.

Суд виходив з того, що Генеральним планом м. Черкаси 1984 року земельна ділянка, розташована в кварталі АДРЕСА_1, входила до території, визначеної для створення парково-рекреаційної зони, але вимоги Генерального плану не були виконані і зазначена парково-рекреаційна зона не була створена, території до її складу не передавались, статус парково-рекреаційної зони не був визначений. Вказана земельна ділянка визначена як охоронна зона пам'яток археології міста в історико - архітектурному опорному плані.

За умови втрати чинності Генерального плану м. Черкаси , а сторонами не надано суду рішення про його продовження, - рішення Черкаської міської ради № 9-205 від 09 березня 2006 року прийнято в межах діючого законодавства. Прокурором не надано доказів, що на момент прийняття рішення існували заборони для таких дій відповідача (Черкаської міської ради).

Відповідно до рішення від 22 липня 2010 року № 5-932 «Про організацію об'єкта природно заповідного фонду місцевого значення на території парку «ІНФОРМАЦІЯ_1» та плану до даного рішення, земельна ділянка по АДРЕСА_2 не відноситься до земель загального користування - зелених насаджень Черкаської міської ради.

Згідно вимог ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила (ар. спр. 112-120 т.1).

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2014 року було скасовано вищевказане рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 травня 2014 року і ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог прокурора м. Черкаси в повному обсязі.

При цьому колегія звернула увагу на те, що будь - які дані про те, що на момент прийняття рішення Черкаською міською радою від 09.03.2006 року №9 -205, яким земельна ділянка передана ОСОБА_6 безоплатно у власність, Генеральний план забудови міста не був чинним , - в матеріалах справи не має.

Відсутні також докази того, що на той момент вказана земельна ділянка відносилась до земель житлової та громадської забудови і виділення земельної ділянки ОСОБА_6 проведено за відсутності містобудівного обґрунтування розташування об'єкта в даному кварталі, як передбачено ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про планування і забудову території » та за відсутності висновку Управління містобудування та архітектури Черкаської ОДА щодо можливості затвердження зміни Генерального плану м. Черкаси в частині зміни функціонального призначення території зелених насаджень загального користування на площі розміщення та відведення земельної ділянки під індивідуальну житлову забудову АДРЕСА_1 згідно вимог п. 3.7 ДБН Б.1.1-4.2002 (ар. спр.159-165 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року скасовано було рішення апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2014 року по даній справі і остання направлена на повий розгляд до суду апеляційної інстанції .

Колегія ВССУ вказала, що скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове рішення , апеляційний суд у порушення вимог ст.ст. 213;214 ;303; 315 ЦПК України не встановив , чи отримано всі дозволи на передачу спірної земельної ділянки у власність, які необхідні були саме на той час , яке цільове призначення мала ця ділянка та чи діяв Генеральний план міста , розроблений у 1980 році , в 2006 році і не з'ясував чи входила до повноважень міської ради зміна цільового призначення земельної ділянки;не встановив, чи накладається ця земельна ділянка з територією парку відповідно до рішень Черкаської міської ради від 22 липня 2010 року № 5-932; не зазначив , якими нормами він керувався, вирішуючи спір щодо повернення спірної земельної ділянки міській раді, якщо прокурор м. Черкаси звернувся до суду в інтересах держави в статусі позивача , а не в статусі міської ради, а міська рада таких позовних вимог не заявляла; суд не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню (ар. спр. 183-186 т.1).

При повторному розгляді справи, відхиляючи апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області та залишаючи без змін рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 травня 2014 року , судова колегія апеляційного суду Черкаської області зазначила, що на час прийняття рішення Черкаською міською радою №9-205 від 09.03.2006 року , на підставі якого земельна ділянка передана ОСОБА_6 безоплатно у власність, - положення Генерального плану м. Черкаси від 1980 року не були чинними.

За цим Генеральним планом розвитку м. Черкаси , затвердженим ще у 1984 році, земельна ділянка , розташована у кварталі АДРЕСА_1 входила до території , визначеної для створення парково - рекреаційної зони, але вимоги Генерального плану не були виконані і зазначена парково - рекреаційної зона не була створена, території до її складу не передавались, статус парково - рекреаційної зони не був визначений, тобто законодавчі підстави проти приватизації земельних ділянок відсутні. Новий Генеральний план м.Черкаси затверджений лише 29.12.2011 року.

Докази того , що на цей момент існували заборони для прийняття рішення Черкаською міською радою від 09.03.2006 року, що оспорюється, - прокурором не надані .

Колегія вказала , що вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 лютого 2014 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст. 367 КК України ОСОБА_11., - заступника начальника Управління містобудування та архітектури виконкому Черкаської міської ради . В рамках розслідування цієї кримінальної справи слідчий 13 серпня 2013 року виніс постанову про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального провадження , передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України відносно ОСОБА_11 через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 365 КК України. Підставою прийняття цієї постанови є висновок про те, що заступник начальника Управління містобудування та архітектури виконкому Черкаської міської ради ОСОБА_11 мав право та законні підстави надати 13.02.2006 року позитивні висновки щодо можливості виділення серед інших земельну ділянку ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 у власність для індивідуального дачного будівництва.

З відповіді директора департаменту архітектури, містобудування та інспектування та викопіювання з плану міста з показом земельної ділянки ОСОБА_6, на якому видно, що рішенням Черкаської міської ради від 22 липня 2010 року№5 - 932 надано статус парку і дана земельна ділянка на територію парку не накладається.

Крім того, апеляційна інстанція звернула увагу на те, що прокурором обґрунтовуються позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, виходячи з того, що оскаржуваним рішенням Черкаська міська рада виділила ОСОБА_6 земельну ділянку під індивідуальну житлову забудову. А по справі встановлено, що оскаржуваним рішенням Черкаська міська рада виділила ОСОБА_6 у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення.

Тобто обґрунтування позовних вимог і встановленні фактичні обставини справи щодо статусу спірної земельної ділянки, як вказує судова колегія, є різні, а прокурором у суді , з огляду на це, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися ( ар. спр. 94 -104 т.2.).

Після цього за касаційною скаргою заступника прокурора Черкаської області ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року були скасовані і рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 травня 2014 року і ухвала апеляційного суду Черкаської області від 23 квітня 2015 року, а справа - передана на новий розгляд до суду першої інстанції ( ар. спр. 131-133 т.2.).

Колегія вказала, що жодному з наведених порушень щодо яких прокурором надано відповідні докази та наведені мотиви невідповідності вимогам законодавства суд належної оцінки не надав , пояснень прокурора в достатньому обсязі не перевірив та висновків про необґрунтованість позовних вимог дійшов передчасно.

Згідно зі статтями 19; 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі : землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі рекреаційного призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

У відповідності до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Таким чином , реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками , відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються) за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Згідно статей 50;51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

У відповідності до ч. 1 ст. 52 ЗК України землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

За ч.2 ст. 52 ЗК України в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення(ч. 3 ст. 52 ЗК України в даний час ) на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Згідно з п «а» ч. 3 ст. 83 ЗК України в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема , парки, сквери, бульвари.

По справі встановлено , що 24 січня 2006 року ОСОБА_6 звернувся до Черкаської міської ради із заявою про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1 га. по АДРЕСА_1 для використання під індивідуальне дачне будівництво (арк. спр. 24, т.1).

Пунктом 1.19 рішення Черкаської міської ради від 31 січня 2006 року № 9-60 ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 1 тис. кв. м. безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва (арк. спр. 25, т.1).

Встановлено, що після погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6 по АДРЕСА_2, площею 1 000 кв. м. у власність для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель Черкаської міської ради з Управлінням містобудування та архітектури Черкаського міськвиконкому(арк. спр. 19, т.1) та з Черкаським міським управлінням земельних ресурсів (арк. спр. 20, т.1), враховуючи позитивні висновки екологічної інспекції , археологічної інспекції, санітарно - епідеміологічної станції , зазначений проект землеустрою за висновком державної землевпорядної експертизи №678 від 18 лютого 2006 року отримав позитивну оцінку (арк. спр. 40, т.1).

Встановлено, що відповідно до довідки Черкаського міського управління земельних ресурсів від 18 лютого 2006 року № 333-25-2, наданої ОСОБА_6, спірна земельна ділянка по АДРЕСА_2 за даними земельного кадастру відноситься до земель зелених насаджень загального користування Черкаської міської ради. Інвентаризація ділянок суміжних із даною земельною ділянкою не проведена (арк. спр. 45, т.1).

За пунктом 1 рішення Черкаської міської ради (дев'ята сесія) № 9-205 від 09 березня 2006 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)» передано безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), як зазначено в рішенні, громадянам згідно з додатком. Відповідно до п. 10 цього додатку виділено ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 1 тис. кв. м. із земель рекреаційного призначення . І зразу в п. 2 рішення Черкаської міської ради № 9-205 від 09 березня 2006 року визначено : «За основним цільовим призначенням земельні ділянки віднести до категорії земель житлової та громадської забудови» (арк. спр. 41; ар. 41 - зворотній бік т. 1 , ар. спр. 62-65 т.2).

Судом встановлено, що на підставі даного рішення Черкаської міської ради ОСОБА_6 отримав Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку від 24 березня 2006 року серії НОМЕР_2, в якому зазначено, що цільове призначення (використання) земельної ділянки - це індивідуальне дачне будівництво (арк. спр. 15-16; 43-45 т. 1 ).

Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.04.2006 року право власності від ОСОБА_6 перейшло до ОСОБА_8 даний час власником ділянки є ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2011 року (арк. спр. 4 т. 1 ; ар. спр. 82 т.2).

З наведеного вбачається, що , як правильно визначився суд, громадянину ОСОБА_6 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва надавався за рахунок земель, зайнятих зеленими насадженнями загального користування Черкаської міської ради, тобто за рахунок земель рекреаційного призначення.

Вбачається, що проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розроблено саме для індивідуального дачного будівництва. Разом із тим, як обґрунтовано відмічає суд, оспорюваним рішенням Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 земельні ділянки, передані у власність із призначенням «житлова та громадська забудова», тобто таким призначенням цільового використання, щодо якого дозвіл на розробку проекту відведення ОСОБА_6 не надавався і такий проект останнім не розроблявся.

При цьому цільове призначення земельної ділянки, що визначено рішенням Черкаської міської ради, не відповідає призначенню, зазначеному в акті, що посвідчує право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку. Зокрема, в акті цільове призначення земельної ділянки на відміну від «житлової та громадської забудови», визначеного рішенням міськради, зазначено як «дачне будівництво», в той час, коли за поточними даними земельного кадастру земельна ділянка вже обліковується як «під житлову забудову».

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України (в чинній на той час редакції) проект відведення земельної ділянки мав погоджуватися з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подаватися на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Однак, як вбачається з висновку державної землевпорядної експертизи (в якій, як зауваження зазначено про необхідність міській раді переглянути доцільність надання земельної ділянки під дачне будівництво), у переліку організацій (п. 1.6), в яких документація пройшла погодження, зазначено лише Черкаське міське управління земельних ресурсів та управління містобудування Черкаського міськвиконкому (а. с. 40), а щодо погодження іншими органами інформація відсутня.

Як правильно звертає увагу суд, відповідно до п. 1.4 чинних станом на березень 2006 року (тобто станом на час прийняття рішення міської ради) Правил утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів України зеленими насадженнями загального користування вважалися озеленені упорядковані території, призначені для відпочинку міського населення, з вільним доступом, зокрема: міські та районні парки; парки культури і відпочинку, сади житлових районів і груп житлових будинків, сквери, бульвари, набережні, лісопарки, лугопарки, гідропарки та інші.

Відповідно до Генерального плану міста Черкаси, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 29 березня 1984 року № 144, вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га. знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто є землею загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено. Управлінням містобудування та архітектури Черкаської ОДА висновку щодо можливості затвердження зміни до Генерального плану м. Черкаси в частині зміни функціонального призначення території земельних насаджень загального користування на площі розміщення та відведення ділянок під приватну житлову забудову у кварталі АДРЕСА_1 згідно вимог п.3.7 ДБН Б.1.1-4 - 2002, не надавалось (ар. спр. 53; 55 т.1).

Відповідно до рішення Черкаської міської ради від 22 липня 2010 року № 5-932 «Про організацію об'єкта природно заповідного фонду місцевого значення на території парку «ІНФОРМАЦІЯ_1» та плану до даного рішення, земельній ділянці в АДРЕСА_1 орієнтованою площею 6,64 га. надано статус парку та присвоєно назву парк «ІНФОРМАЦІЯ_1» (ар. спр. 63-64 т.1;12-14 т.2).

У п. 1.1 відповіді, надісланої ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» ім. Ю.М. Білоконя від 15 квітня 2013 року № 3-852, вказано, що згідно з Генеральним планом, розробленим Українським державним інститутом проектування міст «Діпромісто» у 1980 році, розрахунковий термін прийнятий на 20 років (до 2000 року). Тут же зазначено, що розрахунковий термін, обсяг та зміст Генерального плану відповідає вимогам інструкції СН-345-66, що була чинною на момент розроблення Генерального плану м. Черкаси.

У листі Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації від 13 лютого 2013 року № 03-01/239, адресованому заступнику прокурора м. Черкаси, зазначено, що Генеральним планом розвитку м. Черкаси, затвердженим у 1984 році, земельна ділянка, яка розташована у кварталі АДРЕСА_1, входила до території, визначеної для створення парково-рекреаційної зони. Відповідно до Генерального плану м. Черкаси у кварталі АДРЕСА_1 передбачені зелені насадження загального користування, тобто являють собою землі загального користування населеного пункту і розміщення на них індивідуального житлового будівництва не передбачено, а тому відповідно до ст. 83 ЗК України не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову (ар. спр. 65 т.1; ар. спр. 17-18 т.2).

Таким чином, з матеріалів справи судом правильно встановлено, що приймаючи оспорюване рішення № 9-205 від 09 березня 2006 року про передачу громадянам земельних ділянок , Черкаська міська рада фактично змінила цільове призначення земельної ділянки , що належить до земель рекреаційного призначення, на земельну ділянку, призначенням для приватної житлової забудови. При цьому в тексті рішення міської ради, дійсно, як вказує суд, не зазначено жодних обґрунтувань можливості, законності чи доцільності такої передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки. В рішенні міської ради не вказано також на якій підставі, крім поданої заяви, земельна ділянка під забудову в парковій зоні м. Черкаси надається у власність приватній особі. Не зазначені такі підстави і у проекті відведення земельної ділянки та висновках державної землевпорядної експертизи.

Виходячи з наведених вище вимог закону та встановлених по справі обставин, проаналізувавши зібрані у справі докази, суд, на думку колегії, прийшов до правильного висновку про обґрунтованість доводів позову прокурора про те, що рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 р. № 9-205 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку прийнято з порушенням чинного земельного законодавства, тобто не є законним.

Звідси, враховуючи вищевикладене, незаконним є і п.7 додатка до рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 р. № 9-205 про безоплатну передачу ОСОБА_6 земельної ділянки і також недійсним є Державний акт серії НОМЕР_1, виданий 15 червня 2006 року на право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку, виданий практично на підставі оскаржуваного рішення.

Встановлено, що під час розгляду справи представник Черкаської міської ради Житнікова Т.І. та представник ОСОБА_7 - адвокат Олененко О.В. подали до суду заяви про застосування строків позовної давності щодо заявлених позовних вимог прокурора, посилаючись на те, що про оскаржуване рішення прокурору м. Черкаси було відомо ще в 2006 році, однак позов був поданий тільки у вересні 2013 року (ар.спр.217, 219-220 т.2).

Вирішуючи поставлене представниками відповідачів питання, суд водночас, як видно із справи, з'ясував підстави, з яких прокурор в судовому засіданні заперечував проти застосування строків позовної давності, оскільки відбулися суттєві зміни в діючому законодавстві.

Необхідно вказати, що в період прийняття оскаржуваного рішення Черкаської міської ради діяла норма, зазначена в п. 4 ст. ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якої позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право . Після виключення даної норми Законом № 4176-VI від 20.12.2011 року « Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15.01.2012 року, прокурор мав право на звернення до суду з даним позовом, як стверджував, до 14.01.2015 року, що ним і було зроблено 05.09.2013 року (ар.спр.1 т.1).

Проте , суд виходив з наступного.

У відповідності до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч. І статті).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч. ІІ статті).

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Згідно вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод » 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2;4;7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції /пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність , запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» /п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ Нафтова Компанія «Юкос» проти Росії , п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» .

Отже, вищезазначене, як правильно зауважив суд, надає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Як обґрунтовано звернув увагу суд, статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду ,прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатись про порушення інтересів держави.

Суд виходив з того, що положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги , на які позовна давність не поширюється, зокрема у п.4 ч.1 ст.268 ЦК України в редакції, яка діяла до 15.01.2012року (тобто до того, як набрав чинності ЗУ № 4176-VI від 20.12.2011 року « Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства»), було зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак, як наголошує суд , положення п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю було направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Звертаючись до суду з даним позовом в інтересах держави, прокурор вказував на необхідність відновлення та захисту прав держави, хоча спірна ділянка на момент ухвалення оскаржуваного рішення не перебувала у державній власності.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

За таких обставин, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, суд правильно визначився, що положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Указані висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року №6-178цс15 та від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, для всіх судів України.

З матеріалів справи встановлено, що , дійсно , як зазначив суд , прокурором Черкаської міжрайонної прокуратури вносилась інформація Черкаській міській раді щодо обґрунтованості, погодження та виділення земельних ділянок у власність під дачне будівництво в мікрорайонні «Соснівка», - за рахунок земель зелених насаджень міста, на підставі якої Черкаською міською радою07.06.2006 року було прийнято рішення №2-23 про відміну оскаржуваного рішення, про що свідчить мотивувальна частина даного рішення, яке в подальшому було скасоване в судовому порядку (ар.спр.247-250 т.2).

Наведене беззаперечно вказує на обізнаність прокурора про оспорюване рішення міської ради в 2006 році, однак з даним позовом прокурор звернувся до суду лише у вересні 2013 року, як зазначалось вище, тобто після спливу у 2009 році строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене , суд, на думку судової колегії, прийшов до обґрунтованого висновку, що прокурором пропущений строк позовної давності і за наявності заяв представників відповідачів про застосування строку позовної давності слід відмовити в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, вимогам закону і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги, - не вбачається.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що неможливо погодитися з висновками суду , хоча і обґрунтованими з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, відносно того, що з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, що на такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі ч.1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Слід зауважити, що в обґрунтування свого доводу апелянт послався на прийнятий 20 грудня 2011 року Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який опублікований 14.01.2012 року в офіційному виданні «Голос України» №6 і який набрав чинності з 15.01.2012 року, яким виключений п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України (передбачавший , що позовна давність не поширюється на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право).

Разом з тим , підпунктом 3 п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 20 грудня 2011 року встановлено застереження, відповідно до якого протягом трьох років з дня набрання чинності Законом особа має право звернутись про визнання незаконним правового акта органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Як зазначалось вище, згідно з частинами першою і третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин які виникли під час дії нормативно - правового акта, який згодом втратив чинність , застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно - правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно - правовим актом , застосовується положення нових актів цивільного законодавства.

Положення пункту 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

В даному випадку прокурор звернувся в інтересах держави, вказуючи на необхідність відновлення та захисту прав держави. І держава, як зазначалось вище, зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, і скасування таких не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність , тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава, дійсно, несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів , якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності і звернутися з ними слід за умови, якщо строк їх пред'явлення встановлений положеннями ЦК України, що діяли до набрання сили Законом від 20.12.2011 року, не сплинув на момент набрання ним чинності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 218 ЦПК України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2016 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :