АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/1692/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1385/16Головуючий у 1-й інстанції Савічев В.О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2016 року по матеріалах позовної заяви ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя», третя особа приватне акціонерне товариство «Платинум Банк» про визнання договору страхування життя недійсним та відшкодування шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у прийняття позовної заяви до провадження Автозаводського районного суду м. Кременчука за непідсудністю. Повернуто позовну заяву з додатками ОСОБА_2 для подачі до районного суду за місцем знаходження відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу судді скасувати, справу повернути до місцевого суду для вирішення питання відкриття провадження у справі. Посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки судом не враховано, що спір витікає із умов кредитного договору про зобовязання укладення договору страхування життя, а тому підпадає під дію ЗУ «Про захист прав споживачів». За таких обставин вважає, що має право вибору підсудності відповідно до ч. 5 с. 110 ЦПК України.

Колегія суддів, зясувавши межі апеляційного оскарження, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 3, 4 ч.1 ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви та повертаючи її позивачу для подачі до районного суду за місцем знаходження відповідача, суддя першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб предявляються в суд за їхнім місцезнаходженням, а тому справа не підсудна даному суду. При цьому, суддя не прийняв до уваги посилання позивача на ЗУ «Про захист прав споживачів», вважаючи, що дані позовні вимоги не відносяться до категорії споживачів.

Однак, колегія суддів з таким висновком не погоджується, оскільки він зроблений внаслідок невірного встановлення характеру виниклого спору, що потягло за собою неправильне застосування норм процесуального права.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), законів України від 23 червня 2005 року № 2709-ІV Про міжнародне приватне право, від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, та положень інших законів, нормативно-правових актів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із найважливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб (ст. 55, 124 Конституції України).

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК). Відповідно до ст.ст.1,3 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в порядку, встановленому цим Кодексом, та справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з позовом до Страхової компанії. Предметом спору є недійсність, на думку позивачки, пункту 4 Кредитного договору зі страхуванням життя позичальника, майна та/або подовженої гарантії, укладеного 23 грудня 2015 року між позивачкою ОСОБА_2 та ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя», ПАТ СК «Універсальна», згідно якого вона була зобовязана укласти договір добровільного страхування життя та сплатити страхову премію. Із умов договору вбачається, що сторони уклали договір про надання споживчого кредиту.

Підставами позову ОСОБА_2 зазначає неповідомлення її щодо умов договору страхування життя в частині розрахунку викупної суми і порядку її повернення та відмову страхової компанії ПрАТ «Ренесанс Життя» здійснити на її користь виплату викупної суми згідно договору страхування життя.

Враховуючи підстави та предмет позову, колегія суддів вважає, що між сторонами виник спір з приводу укладення, розірвання і припинення договору страхування життя відповідно до п. 4 Кредитного договору зі страхуванням життя позичальника, майна та/або подовженої гарантії (споживчий кредит).

Однак, суддя місцевого суду належним чином не визначився з характером виниклих спірних правовідносин та не врахував, що до відносин, які регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів» належать також ті, що виникають із договорів страхування та із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (споживчий кредит) договорів кредиту про споживчий кредит.

Аналогічні розяснення викладені в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року зі змінами і доповненнями.

При зверненні до суду за місцем свого проживання, позивачка керувалася ч. 5 ст. 110 ЦПК України, відповідно до якої, позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Вирішуючи питання відкриття провадження у справі, суддя місцевого суду не дав належної оцінки підставам і предмету позову, що є процесуальним порушенням, яке тягне за собою скасування ухвали.

Право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК) підсудна справа, належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК).

Якщо позивач при предявленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, суд виходить з принципу недопустимості обмеження права громадян на звернення до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Зокрема у рішенні від 04 червня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Також, Європейський суд зазначає, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (рішення від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» п.36).

Колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції, постановляючи ухвалу, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, порушив норми процесуального права та норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що позовна заява не підсудна даному суду, чим порушив гарантовані права позивача щодо ефективного засобу юридичного захисту та справедливого судового розгляду в такому його елементі, як право доступу до суду для захисту порушених прав чи інтересів, що є неприпустимим та порушує принципи діяльності судової влади, яка повинна забезпечувати рівні права всіх осіб, чиї інтереси так чи інакше зачіпає судова діяльність.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали судді та повернення матеріалів позовної заяви до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 307, 311 ч.1 п.4 , 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2016 року скасувати.

Матеріали позовної заяви ОСОБА_2 повернути до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження у справі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_3

(підпис) ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1