Провадження № 2/0182/1317/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.04.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Шестакової З.С.

при секретарі - Пометій Є.Т.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Нікопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якості третьої особи Приватне Підприємство «Спеціалізоване підприємство юстиція», про виключення майна з опису, суд

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Нікопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі по тексту Нікопольська ОДПІ), в якості третьої особи Приватне Підприємство «Спеціалізоване підприємство юстиція», про виключення житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44, з опису й арешту, вчиненого за виконавчим листом № 1-2 на конфіскацію майна ОСОБА_3, виданого 15 червня 2011 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська.

Свої вимоги мотивує тим, що спірний житловий будинок є його та ОСОБА_3 спільною сумісною власністю, оскільки вони побудували його під час шлюбу, частки спільного сумісного майна не визначені та не виділені. До того ж, у зазначеному домоволодінні проживають та зареєстровані 12 осіб, в тому числі їх діти та неповнолітні онуки, які не мають іншого житла та з часу народження постійно проживають у спірному домоволодінні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовну заяву підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 відбуває покарання у Надержинщинській виправній колонії в Полтавській області, з позовом ознайомлена, написала заяву, в якій позовні вимоги визнала та просила розглянути справу за її відсутності (а.с.61-62).

Нікопольська ОДПІ з позовом ознайомлена, про день розгляду справи неодноразово повідомлялася, однак жодного разу в судове засідання представник відповідача не зявився, ніяких заяв до суду не надходило (а.с.203,208,219).

Державна реєстрація третьої особи Приватного Підприємства «Спеціалізоване підприємство юстиція» припинена 04 липня 2014 року, номер запису 7003924, правонаступників немає (а.с.220,221).

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 14 січня 1975 року, актовий запис № 8 (а.с.13).

За час шлюбу подружжям було побудовано, введено в експлуатацію та 20 грудня 1989 року отримано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44 (а.с.6,108).

Відповідно до частини 1 статті 22 КпШС УРСР (в редакції 1969 року, який був чинний на час придбання подружжям Даниловими спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

При цьому згідно з частиною 2 статті 22 КпШС УРСР подружжя має рівні права на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Така норма фактично утверджує презумпцію належності подружжю на праві спільної сумісної власності всього майна, що набувається ним в період шлюбу.

У статті 60 СК України (в редакції 2003 року) збережено презумпцію спільності майна, а саме: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, спірний житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3, оскільки був побудований ними та введений в експлуатацію за час шлюбу.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_3 засуджено за статтями 307 ч. 2, 307 ч. 3, 70 ч. 1, 71 КК України до 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є її власністю. Вирок набув чинності 06 травня 2011 року (а.с.23-43).

22 червня 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1-2 про конфіскацію майна у ОСОБА_3 на користь держави, виданого 15 червня 2011 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська (а.с.90).

26 липня 2011 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна було зареєстровано арешт на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44, на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 22 червня 2011 року (а.с.92-95).

02 серпня 2011 року державним виконавцем було складено акт опису й арешту на майно ОСОБА_3, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44 (а.с.97-100).

Для проведення реалізації зазначеного вище будинку державною виконавчою службою було направлено документи до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.110).

Реалізацію проводило Приватне Підприємство «Спеціалізоване підприємство юстиція» ( а.с.113 -117).

Оскільки житловий будинок, що був переданий Приватному Підприємству «Спеціалізоване підприємство юстиції» за Договором про реалізацію арештованого майна від 13 квітня 2012 року за № 08/186/12/К-26н, після проведення дій, передбачених законодавством та нормативними документами, в обумовлені законодавством терміни не реалізований, то він був повернутий до ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції (а.с.136).

Постановою державного виконавця ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 03 грудня 2012 року виконавчий документ про конфіскацію майна у ОСОБА_3 на користь держави повернуто стягувачу Нікопольській ОДПІ (а.с.138).

До теперішнього часу арешт, який був накладений 26 липня 2011 року на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44, залишається чинним, що підтверджується листом ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 08 червня 2015 року за № 29812 (а.с.194).

Судом також встановлено, що даний житловий будинок з надвірними будівлями не передавався безоплатно Нікопольській ОДПІ.

Статтею 73 СК України передбачено, що за зобовязаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. При відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27 серпня 1976 року (з відповідними змінами станом на 25 серпня 1998 року) визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись Законом України «Про власність» і нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до статей 22, 28 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Відхилення від начала рівності часток подружжя суд може допустити, враховуючи лише інтереси неповнолітніх дітей або заслуговуючі на увагу інтереси одного з подружжя. Майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, суд може визнати власністю кожного з них. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, суд визначає з врахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено також у Конституції України. Так, відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Разом з тим факт установлення законом підстав для позбавлення права власності Європейський суд з прав людини вважає недостатнім для обґрунтування втручання в право власності.

Втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства й захистом основних прав особи.

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.82 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden), від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 1.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

В той же час, у вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, яким була засуджена ОСОБА_3, немає вказівки про те, що спірне майно придбане на кошти, здобуті злочинним шляхом.

Також судом не встановлено те, що житловий будинок, який є предметом даного позову, був конфіскований з метою забезпечення сплати ОСОБА_3 податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, суд приходить висновку, що ця міра є несправедливою та втручання у право позивача та членів його родини (які постійно проживають у цьому будинку та не мають іншого житла, що підтверджується довідкою квартального комітету № 23 від 26 січня 2016 року) на мирне володіння житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44, було непропорційним.

До того ж, згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

З урахуванням викладених обставин та приймаючи до уваги те, що під час арешту житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вулиця Кустанайська, буд. 44, на виконання вироку суду щодо конфіскацій майна ОСОБА_4, не була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 їх спільної власності; вироком суду не встановлено, що спірне майно придбане на кошти, здобуті злочинним шляхом; частка кожного з подружжя ОСОБА_3 у даному житловому будинку не визначена, а тому суд вважає доцільним вилучити спірний житловий будинок з опису й арешту, який вчинено за виконавчим листом № 1-2 на конфіскацію майна ОСОБА_3, виданого 15 червня 2011 року Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська, задовольнивши тим самим позовні вимоги ОСОБА_3

Керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК, 366, 368, 371, 386, 391 ЦК України, 22, 31 КпШС УРСР, 60, 61, 73 СК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Виключити житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вулиця Кустанайська , буд. 44, з опису й арешту, який вчинено за виконавчим листом № 1-2 на конфіскацію майна ОСОБА_3, виданого 15 червня 2011 року Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_5