Справа № 381/4746/15-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/2984/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 18.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря : Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» доОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулися до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 26 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № К2Н0RX04870031, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 2 015,20 грн. зі сплатою 24 % річних з кінцевим строком повернення до 26 жовтня 2007 року включно. Оскільки позичальник свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала, у неї станом на 28 вересня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 28 236,80 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2016 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності є помилковим з огляду на те, що у 2014 році мало місце переривання строку позовної давності шляхом списання банком коштів із картки відповідача у рахунок погашення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № К2Н0RX04870031, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 2 015,20 грн. зі сплатою 24 % річних з кінцевим строком повернення до 26 жовтня 2007 року включно.

У заяві на видачу кредиту позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) складає між нею та банком кредитний договір.

Проте у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань станом на 28 вересня 2015 року ОСОБА_2 має заборгованість в загальному розмірі 28 236,80 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 295,18 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 10 020,35 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом -326,52 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 15 773,95 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 1 320, 80 грн., що має своє відображення у наданому розрахунку заборгованості.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач порушила питання про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідач, оскільки з наданого розрахунку заборгованості неможливо встановити дату здійснення останнього погашення заборгованості позичальником, акінцевий строк повного погашення кредиту закінчися 26 жовтня 2007 року.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повинен відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу виконувати взяті на себе зобов'язання належним чином (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 цього Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давніть: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у п'ять років.

Таким чином, сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до п'яти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості, в тому числі за кредитом, відсотками, винагороди, комісії та інших витрат згідно з Умовами, повинно здійснюватися щомісячними платежами в сумі 218,09 грн. в період з 21 по 25 число кожного місяця.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, за вказаним кредитним договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

З наданого банком розрахунку заборгованості не вбачається за можливе встановити дату припинення сплати обов'язкових платежів ОСОБА_2 за кредитом, на вимогу суду представник в судове засідання не з'вився та не надав виписки по рахунку позичальника, а тому початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати починаючи з наступного дня після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Таким чином, позичальник не виконала свої зобов'язання щодо сплати обов'язкових платежів за кредитом починаючи з 27 жовтня 2007 року, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, право на яке було реалізовано банком лише 9 листопада 2015 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачу достовірно було відомо про порушення його прав починаючи з вищевказаної дати, тому, звернувшись до суду за захистом своїх прав у листопаді 2015 року, банк втратив право вимоги до відповідача в силу вимог ст. 257 ЦК України, про що також було заявлено відповідачем у відповідній заяві.

Разом з тим колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування положень ст. 264 ЦК України з огляду на наступне.

Так, згідно п. 3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) позичальник доручає банку списувати кошти з усіх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків встановленого законодавством порядку. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно долучених до апеляційної скарги даних виписки по кредитному рахунку ОСОБА_2, банк почав здійснювати автоматичне списання коштів із картки позичальника у рахунок погашення заборгованості починаючи з 17 липня 2014 року.

У заперечені на апеляційну скаргу відповідач пояснила, що у 2014 році вона відкрила у ПАТ КБ «Приват Банк» картковий рахунок для отримання заробітної плати, проте без її відому банк почав здійснювати списання нарахованих коштів.

Виходячи з логічного та системного аналізу вищезазначених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що автоматичне списання коштів із картки позичальника у рахунок погашення заборгованості не може бути визнано обставиною, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу, оскільки договірне списання відбулося поза межами п'ятирічного строку позовної давності, погодженої банком та позичальником.

Тобто, дії ПАТ КБ «Приват Банк», які вчинені після спливу обумовленого сторонами строку позовної давності, не можуть свідчити про їх правомірність та про добровільне погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, а як насідок застосування до спірних правовідносин положень ст. 264 ЦК України.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм цивільного закону є власними тлумаченнями позивачем спірних правовідносин, докази та обставини, на які він посилається були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Антоненко

М.А. Поліщук