Справа № 458/1192/15 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/3923/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В., Павлишина О.Ф.,

секретаря Фейір К.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_4, третьої особи приватного нотаріуса Федаша М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області та Турківської міської ради Львівської області, з участю третьої особи приватного нотаріуса Турківського районного нотаріального округу Федаша Миколи Михайловича, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області за № 70 від 15.04.2010 року, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.06.2010 року, визнання незаконним, нечинним та скасування рішення № 31 від 16.12.2010 року, державних актів, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

встановила:

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 та виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області, Турківської міської ради Львівської області, з участю третьої особи приватного нотаріуса Турківського районного нотаріального округу Федаша М.М., про визнання права власності в порядку спадкування.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будови від 04.04.1968 року, виданого Турківським міським відділом комунального господарства на підставі рішення Турківського міськвиконкому від 14.03.1968 № 40, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 787, ОСОБА_8 (дід позивача) був титульним володільцем житлового будинку АДРЕСА_1, нумерація якого, відповідно до довідки № 393 від 22.02.2010 року, змінено на АДРЕСА_2.

ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 (баба позивача).

Відповідно до ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР, який діяв станом на 04.04.1968 року (дата набуття спірного майна) майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом подружжю на засадах спільної власності, тому станом на 11.12.2009 року відповідно до ст. 60-61 СК України, співвласниками спірного майна (житловий будинок АДРЕСА_2) було подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частках, оскільки іншої домовленості між ними не було.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцю ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 приватний нотаріус Федаш М.М. помилково включив в спадкову масу весь житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, в тому числі частку, яка йому не належала, оскільки була власністю його дружини ОСОБА_9, тобто на чуже майно, що є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.06.2010 року недійсним.

Крім цього, до спадкової маси включено самочинне будівництво, а саме: веранду, гараж, літню кухню, стайню, сарай, гараж та шопу, що підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.03.2010 виданого Самбірським МБТІ (копії матеріалів спадкової справи), яке було узаконено рішенням виконавчого комітету Турківської міської ради від 15 квітня 2010 року за № 70 «Про розгляд заяви ОСОБА_7» на ім'я померлого ОСОБА_8, тому таке є незаконним та підлягає скасуванню.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9, на час смерті якої позивач ОСОБА_6 був зареєстрований з нею за однією адресою, тобто фактично прийняв спадщину, що відкрилась після її смерті.

До 2015 року не здійснював заходів щодо оформлення свідоцтва про право власності на спадкове майно, оскільки сама процедура такого оформлення тягне за собою значних фінансових витрат та і чинне законодавство не обмежує спадкоємця ніякими строками щодо оформлення такого права.

В серпні 2015 року отримав ухвалу Турківського районного суду від 13.07.2015 року про відкриття провадження у справі та копії позовних матеріалів по справі за позовом ОСОБА_7 про визнання його, таким що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_2, з яких дізнався, що ОСОБА_7 вважає себе власником усього житлового будинку АДРЕСА_2, в тому числі і тієї частки, яку позивач прийняв після смерті ОСОБА_9

03.11.2015року звернувся до Турківської ДНК для оформлення права власності на спадщину, на підставі поданої 16.09.2013 року заяви, проте листом № 192/02-14 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що все майно в цілому належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.06.2010 р.

Крім цього вважає, що відповідач ОСОБА_7, передчасно звернулась із заявою про передачу в її власність земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, для обслуговування спірного житлового будинку та інших земельних ділянок, оскільки після смерті ОСОБА_8 власником житлового будинку АДРЕСА_2 фактично стали ОСОБА_7 (за заповітом) та ОСОБА_9 (на підставі 1/2 частки у власності подружжя), відтак користувачами даної земельної ділянки, на підставі норми ст. 120 ЗКУкраїни стали два співвласники ОСОБА_7 та ОСОБА_9, а тому орган місцевого самоврядування повинен був передати земельну ділянку для обслуговування житлового будинку у власність двом співвласникам ОСОБА_9 та ОСОБА_7

На переконання апелянта державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) НОМЕР_3, зареєстрований реєстратором 16.12.2011 р., державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) НОМЕР_4, зареєстрований реєстратором 16.12.2011 р. та інші державні акти, видані па підставі рішення № 31 від 15.12.2010 р., є недійсними та підлягають скасуванню.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати

рішення виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області за № 70 від 15.04.2010 року, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.06.2010 року, визнати незаконним, нечинним та скасувати рішення № 31 від 16.12.2010 року, а також всі державні акти, видані на підставі даного рішення, визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 та право власності на ? частину будівельних матеріалів, з яких складаються самочинно побудовані веранда, гараж, літня кухня, стайні, сарай, гараж, шопа (а.с. 3-4, 107-114).

Оскаржуваним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області та Турківської міської ради Львівської області, третьої особи приватного нотаріуса Турківського районного нотаріального округу Федаша Миколи Михайловича про визнання незаконним, нечинним та скасування рішення № 70 від 15.04.2010 р. виконавчого комітету Турківської міської ради «Про розгляд заяви ОСОБА_7», свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Федаш М.М., виданого на ім'я ОСОБА_7, на бланку НОМЕР_8, зареєстрованого в реєстрі за № 875 і визнання незаконним, нечинним та скасування рішення № 31 від 16.12.2010 р. «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7.», а також всі державні акти видані на підставі даного рішення, зокрема державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) НОМЕР_3, зареєстрований реєстратором, державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) НОМЕР_4, зареєстрований реєстратором і видані на ім'я ОСОБА_7, визнання за ОСОБА_6 право власності 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_9 та право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, з яких складаються самочинно побудованих веранди літ.-а, гараж літ- Б, літня кухня- В, стайні літ.- Г, сараю літ.-Д, гараж літ.-Е, шопа літ.-Ж. - відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_6, вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам та матеріалам справи.

Вважає, що оцінюючи докази та доводи сторін суд не звернув уваги на те, що незважаючи на той факт, що титульним володільцем майна згідно свідоцтва про право особистої власності на будови від 04.04.1968 року зазначено ОСОБА_8, спірне майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Заява ОСОБА_9 від 22.10.2010 року в частині відмови від виділення частки у спільному майні подружжя та від одержання свідоцтва про право власності на ? частку, яка є одностороннім правочином, не породжує ніяких правових наслідків для позбавлення ОСОБА_9 її права на ? частку майна, належного їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Відтак вважає, що включення її частки в загальну масу спадкового майна після смерті ОСОБА_8 є такою, що вчинена безпідставно та незаконно, що потягло за собою порушення майнового права позивача при встановленні спадкової маси після смерті баби ОСОБА_9

Таким чином, при видачі ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 помилково включено у спадкову масу весь житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, що є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.06.2010 року недійсним.

Крім цього, суд не прийняв до уваги те, що позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9, звернувшись із заявою до нотаріальної контори, а відповідач незважаючи на наявність заповіту, із заявою не зверталась, спадщину не прийняла.

На думку апелянта, відповідачем - 2 в порушення ст. 25 ЦК України та ст. 19 Конституції України винесено рішення про узаконення самовільного збудованого майна, після смерті його титульного власника, а відповідачем - 3 порушено земельне законодавство при передачі земельних ділянок у власність.

Інші доводи та мотиви апеляційної скарги аналогічні позовній заяві та уточненням до неї (а.с. 3-4, 107-114).

Просить скасувати рішення Турківського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 рокута ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позовні вимоги задовольнити. Судові витрати покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Крім цього, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_9 після смерті чоловіка належало майно, набуте за час шлюбу, оскільки не підтверджено документально, а згідно закону остання мала право відмовитися від обов"язкової частки на користь своєї дочки.

Крім цього місцевий суд зазначив, що оскільки ОСОБА_7 одержала спадщину згідно заповіту батька ОСОБА_8, позивач не має права на спадкування після смерті ОСОБА_9 за правом представлення після смерті батька, враховуючи і те, що ОСОБА_9 склала заповіт на користь дочки ОСОБА_7, відтак права позивача не порушені відносно спадкування, а тому і інші позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8, про що складено відповідний актовий запис за № 80 (а.с. 11).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на належний померлому житловий будинок АДРЕСА_2.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на забудову від 04.04.1968 року, виданого Турківським міським відділом комунального господарства на підставі рішення Турківського міськвиконкому від 14.03.1968 року № 40, зареєстрованого в реєстровій книзі за №787, будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_8 (а.с. 79).

Рішенням виконкому Турківської міської ради № 355 від 16.11.1997 року змінено нумерацію будинку АДРЕСА_1 на № 31 (а.с. 73).

Також судом встановлено, що ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 з 07.01.1954 року, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 28.08.2015 року, копії свідоцтва про одруження НОМЕР_7 від 19.02.1954 року (а.с. 70).

Відповідно до ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР 1926 року, який діяв станом на 04.04.1968 року майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом подружжю на засадах спільної власності.

У спірному житловому будинку АДРЕСА_2 на час смерті ОСОБА_8 проживали його дружина ОСОБА_9 та внук ОСОБА_6, зареєстрований з 03.01.2002 року (а.с. 7, 63).

Батько ОСОБА_6 - ОСОБА_10 (син подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9.), помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5 (а.с. 10).

Заповітом від 16 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Федаш М.М, ОСОБА_8 заповів своїй дочці ОСОБА_7 все своє майно, що буде належати йому на день смерті і на що матиме право за законом (а.с. 45).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла Дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_9 про що складено відповідний актовий запис за № 26 (а.с. 12).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК Укораїни).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З копії матеріалів спадкової справи № 04/2010 встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_8, 20.02.2010 року його дочка ОСОБА_7 звернулася із заявою до приватного нотаріуса Федаша М.М. про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 59).

До матеріалів спадкової справи ОСОБА_7 подала Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25640157 від 22.03.2010 року, відповідно до змісту якого ОСОБА_8 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2, у витягу вказаний опис об»єкта з назвами будівель та споруд (а.с. 74).

В свою чергу, 22.02.2010 року дружина померлого ОСОБА_9 подала на ім»я приватного нотаріуса Федаша М.М. заяву про відмову у видачі свідоцтва про право власності на ? частину майна, набутого в період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_8 та про відмову від належної їй обов»язкової частки у спадщині, при цьому зазначила у заяві, що не заперечує проти спадкування всього майна ОСОБА_8 його дочкою ОСОБА_7 (а.с. 69).

В подальшому, 14.06.2010 року приватний нотаріус Федаш М.М. видав спадкоємцю ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_2 (а.с. 80).

На підставі вказаного свідоцтва ОСОБА_7 24.06.2010 р. зареєструвала право власності на нерухоме майно - спірний житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 137).

Крім цього, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9, 16.09.2013 року позивач ОСОБА_6, як онук звернувся в Державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за правом представлення після смерті тої частки спадщини, яка належала б за законом його батьку ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 39).

Листом № 192/02-14 від 03.11.2015 року в.о. завідувача Турківської ДНК повідомив ОСОБА_6 про те, що не можливо видати йому свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_9, оскільки житловий будинок АДРЕСА_2 в цілому належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.10.2010 р. (а.с. 24).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Позивач ОСОБА_6 звертаючись в суд з позовом просить зокрема, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім»я відповідача ОСОБА_7 та визнати за ним право власності на 1/2 спірного будинку з господарськими спорудами, в порядку спадкування за законом.

Статтею 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Судом встановлено, що при відкритті спадкової справи, після смерті ОСОБА_8 та видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, приватний нотаріус Турківського районного округу Федаш М.М. з'ясував наявність та відповідно, розмір частки у майні, спільно набутому в шлюбі, що могло належати дружині померлого ОСОБА_9, яка відмовилася від видачі свідоцтва про право власності на ? частину майна, набутого в період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_8 та від належної їй обов»язкової частки у спадщині, що підтверджується заявою від 22.02.2010 року.

Відповідно до ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» (в ред. станом на 22.02.2010 року) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

У п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачено як підставу припинення права власності, відмову власника від права власності.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 347 ЦК особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов помилкового висновку, що після подання 22.02.2010 року заяви нотаріусу про відмову від видачі свідоцтва про право власності на ? частину майна, набутого в період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_8, припинилося право власності ОСОБА_9 на ? частину у будинковолодінні по АДРЕСА_2, оскільки в матеріалах справи відсутні докази внесення до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису за заявою ОСОБА_9 про відмову від належної їй частки у спірному будинковолодінні, відтак безпідставно включено у склад спадщини після смерті ОСОБА_8 весь житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2.

Крім цього, додатковою підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.06.2010 року позивач зазначав те, що до складу спадкової маси включено самочинне будівництво, а саме веранда, гараж, літня кухня, стайня, сарай, гараж та шопа.

З дослідженого Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25640157 від 22.03.2010 року, виданого на ім»я ОСОБА_12 встановлено, що за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2. Вказаний об»єкт складається з 3 кімнат, 1 кухні. Самовільно переобладнано 1-4 кухню у кімнату, 1-7 кімнату у кухню, а також самовільно побудовано: веранда літ. - а; гараж літ. - Б; літня кухня - В; стайня літ. - Г; сарай літ. - Д;, гараж літ. - Е; шопа літ. - Ж (а.с. 74).

Рішенням виконавчого комітету Турківської міської ради № 70 від 15.04.2010 року, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_7, узаконено на ім»я померлого ОСОБА_8 самочинно переобладнану кухню в кімнату, кімнату у кухню, самовільно побудовану веранду, гараж, літню кухню, стайню, господарську будівлю (сарай), гараж, шопу по АДРЕСА_2 (а.с. 75).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із статтею 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (стаття 30 Цивільного кодексу України).

Враховуючи наведене, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання

визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, рішення виконавчого комітету Турківської міської ради від 15 квітня 2010 року № 70 є незаконним та підлягає скасуванню.

В свою чергу, оформивши та зареєструвавши право власності на будинковолодіння АДРЕСА_2, відповідач ОСОБА_7 11.10.2010 року звернулася на адресу Турківської міської ради про надання дозволу на інвентаризацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку (а.с. 137).

Рішенням Турківської міської ради № 3049 від 15.10.2010 року надано дозвіл ОСОБА_7 на інвентаризацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та ведення особистого селянського господарства в урочищі «Біля хати», «Осовня», «Над сільгосптехнікою», зобов»язано відповідача замовити технічну документацію на інвентаризацію земельної ділянки в ліцензованій організації (а.с. 118).

В подальшому, рішенням Турківської міської ради № 31 від 16.12.2010 року затверджено матеріали технічної інвентаризації земельної ділянки, передано у приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1000 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та ведення особистого селянського господарства «Біля хати» 0,0699 га, «Осовня» 0,0878 га, «Над сільгосптехнікою» 0,5431 га. і 0,1007 га., на підставі якого видано відповідачу ОСОБА_7 державні акти на право власності на земельну ділянку відповідно серія НОМЕР_4 і НОМЕР_6 (а.с. 90, 96-97).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Підстави набуття права власності на земельні ділянки визначені ст. 81 Земельного кодексу України.

Разом з тим, відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цих Кодексом.

Статтею 17 ЗК визначено, що передача земельних ділянок у приватну власність проводиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Згідно із вимогами ч. 2 ст.120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

В свою чергу, відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.06.2010 року суд визнає недійсним, відтак рішення Турківської міської ради № 31 від 16.12.2010 року, яке прийнято з врахуванням того, що відповідач ОСОБА_7 набула у власність житловий будинок по АДРЕСА_2, яким затверджено матеріали технічної інвентаризації земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1000 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та ведення особистого селянського господарства «Біля хати» 0,0699 га, «Осовня» 0,0878 га, «Над сільгосптехнікою» 0,5431 га. і 0,1007 га., а також державні акти на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4 і НОМЕР_6, необхідно визнати незаконними та скасувати.

Що стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 та право власності на ? частину будівельних матеріалів, з яких складаються самочинно побудовані веранда, гараж, літня кухня, стайні, сарай, гараж, шопа, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 серпня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтв про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 49 ЗУ "Про нотаріат" на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Крім цього, згідно із ст. 50 вказаного Закону, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

З матеріалів справи встановлено, що нотаріус, до якого звернувся позивач ОСОБА_6 постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії не виносив, таку постанову позивач не оскаржував, відтак вимоги позивача про визнання за ним права власності на майно в порядку спадкування не підлягають до задоволення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні незаконним, нечинним та скасування рішення № 70 від 15.04.2010 р. виконавчого комітету Турківської міської ради «Про розгляд заяви ОСОБА_7», свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Федаш М.М., виданого на ім'я ОСОБА_7, на бланку НОМЕР_8, зареєстрованого в реєстрі за № 875, визнання незаконним, нечинним та скасування рішення № 31 від 16.12.2010 р. «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7.», а також всіх державних актів, виданих на підставі даного рішення, зокрема державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) НОМЕР_3, зареєстрований реєстратором, державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) НОМЕР_4, зареєстрований реєстратором і видані на ім'я ОСОБА_7, необхідно скасувати з ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року в частині відмови у визнанні незаконним, нечинним та скасування рішення № 70 від 15.04.2010 р. виконавчого комітету Турківської міської ради «Про розгляд заяви ОСОБА_7», свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Федаш М.М., виданого на ім'я ОСОБА_7, на бланку НОМЕР_8, зареєстрованого в реєстрі за № 875, визнання незаконним, нечинним та скасування рішення № 31 від 16.12.2010 р. «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7.», а також всіх державних актів, виданих на підставі даного рішення, зокрема державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) НОМЕР_3, зареєстрований реєстратором, державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) НОМЕР_4, зареєстрований реєстратором і видані на ім'я ОСОБА_7 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати незаконним та скасувати рішення № 70 від 15.04.2010 р. виконавчого комітету Турківської міської ради «Про розгляд заяви ОСОБА_7».

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2010 року, посвідчене приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Федаш М.М., видане на ім'я ОСОБА_7, на бланку НОМЕР_8, зареєстрованого в реєстрі за № 875.

Визнати незаконним та скасувати рішення № 31 від 16.12.2010 р. «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7.», а також Державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) НОМЕР_3, зареєстрований реєстратором 16.12.2011 року та Державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) серія НОМЕР_4, зареєстрований реєстратором 16.12.2011 року, видані на ім'я ОСОБА_7.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин