Справа № 495/8377/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

14 квітня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі

головуючого судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білгород Дністровський цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності та уточнивши свої позовні вимоги просить суд встановити факт, що квартиру АДРЕСА_1, площею 62,25 кв.м., зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вона придбала за свої особисті кошти, та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, які вона отримала в якості доплати при обміні квартири АДРЕСА_2 та оформлена на сина ОСОБА_2 03.02.2001 року договором купівлі-продажу. ОСОБА_1 зазначає, що насправді договір купівлі-продажу між продавцями та її сином було укладено в усній формі в лютому 2000 року, однак через відсутність у продавця довіреності від доньки, яка згодом була отримана в 2001 році, нотаріальний договір був укладений в 2001 році в той час коли син вже уклав шлюб з ОСОБА_3 Позивач дізналась, що Одеський апеляційний суд своїм рішенням виділив ? частину квартири ОСОБА_3, без участі в суді ОСОБА_1, визнавши квартиру сумісною власністю подружжя, посилаючись на договір купівлі-продажу який зареєстрований через одинадцять місяців після укладення шлюбу, але квартира придбана за кошти ОСОБА_1 та не має ніякого відношення до сумісної власності подружжя.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення.

ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тими самими доводами, що були викладені в письмовому запереченні згідно з яким вона просить у задоволенні позовної заяви відмовити, оскільки вона надумана та необґрунтована. Так, ОСОБА_3 зазначає, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 06.07.2001 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за проданий автомобіль Мерседес-Бенц в розмірі 6317 грн. 50 коп. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено, визнано ОСОБА_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 та знято з реєстраційного обліку. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2011 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 06.07.2001 року та ухвалено нове: провести поділ квартири АДРЕСА_4, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину вказаної квартири. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 25.07.2012 року було залишено в силі рішення апеляційного суду.

Дослідивши матеріали справи, прийнявши до уваги доводи сторін, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.11.1998 року ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 поміняли належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_5, що належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло видане 20.11.1996 року на належну на праві власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_6, що підтверджується Договором міни серії ААН № 173166, реєстровий № 6026, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_9

03.02.2001 року між ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_13, реєстровий номер 484, за яким ОСОБА_2 придбав, став власником спірної квартири АДРЕСА_7.

Відповідно до п.2 вищевказаного Договору міни від 11.11.1998 року, міна зроблена без доплат.

Таким чином, повністю спростовуються наголошення позивача про те, що вона отримала доплату по договору міни та отримані кошти вона віддала сину ОСОБА_2 на придбання спірної квартири АДРЕСА_7.

Наголошення позивача про те, що нібито договір купівлі-продажу був в усній формі укладений в 2000 році та через відсутність довіреності був посвідчений 03.02.2001 року свого підтвердження під час розгляду справи не знайшли. Позивач не надала суду для дослідження жодного достовірного та повного доказу обґрунтованості заявлених вимог, з наявних матеріалів не можливо встановити дійсність обставин які вона описує, а ґрунтуватись на припущеннях під час вирішення справи суд не може.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До того ж, враховуючи наявність рішень трьох судових інстанціях, що були надані ОСОБА_3, та їх результат, суд не може задовольнити позовні вимоги не пересвідчившись в їх правомірності та обґрунтованості, оскільки таке рішення може призвести до грубого порушення прав власності безпосередньо ОСОБА_3, що є недопустимим.

Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Крім того, суд критично оцінює характер заявлених позовних вимог з їх наслідком, зокрема, позивач просить суд встановити факт належності їй спірної квартири та визнати за нею право власності, хоча, по суті вона просить визнати недійсним договір купівлі-продажу та без подальшого скасування державної реєстрації визнати за нею речове право. Такого роду захисту майнових справ цивільним законодавством не передбачено.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У відповідності до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Беручи до уваги вищевикладене, надавши належну правову оцінку всім представленим доказам, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, оскільки її наголошення свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 16, 321 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 256 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя