1Справа № 335/9218/15-ц 2/335/837/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2016 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Герченової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі ОСОБА_2 ДВС) про зняття арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 серпня 2013 р. державним виконавцем Відділу ДВС накладено арешт на майно позивача при здійсненні примусового виконання виконавчого листа № 2-1736/2010, виданого 7 вересня 2011 р., ВП № 38303766. 14 жовтня 2013 р. постановою державного виконавця виконавчий лист було повернуто стягувачеві. Проте, арешт з майна позивача не було знято. Її звернення з приводу зняття арешту було залишено відповідачем без задоволення. Вважає, що державним виконавцем порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», вимоги ст.ст. 321, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), з огляду на що просить зняти арешт та заборону, накладені на все рухоме майно позивача постановою ОСОБА_2 ДВС від 23 серпня 2013 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження по виконавчому провадженню № 38303766 (арк. справи 35).

Позивач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, надав суду письмові заперечення проти позову (арк. справи 1820), в яких вказав на необґрунтованість вимог позивача, оскільки 12 березня 2013 р. державним виконавцем в межах вищезазначеного виконавчого провадження було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а 23 серпня 2013 р. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. За результатом проведення виконавчих дій 14 жовтня 2013 р. державним виконавцем на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, що не передбачає зняття арешту, накладеного на майно боржника. Повторно на примусове виконання виконавчий документ не надходив. 21 квітня 2015 р. представник боржника звернувся до ОСОБА_2 ДВС з питання зняття арешту, на що йому було надано розяснення про відсутність підстав для його зняття. Крім того, борг перед стягувачем не був погашений. Вимоги ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають можливості зняття арешту з майна боржника у разі винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві за п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Також від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (арк. справи 17).

За таких обставин, оскільки від учасників процесу надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

На примусовому виконанні у ОСОБА_2 ДВС знаходився виконавчий лист № 2-1736/2010 від 7 вересня 2011 р., виданий Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» суми заборгованості у розмірі 507,92 гривні. Постановою головного державного виконавця Відділу ДВС від 5 червня 2013 р. було відкрито виконавче провадження ВП № 38303766 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа із наданням боржникові строку для добровільного виконання рішення до 11 червня 2013 р. (арк. справи 6).

Постановою державного виконавця Відділу ДВС від 23 серпня 2013 р. накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, про що до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено 11 жовтня 2013 р. відповідний запис про обтяження рухомого майна позивача (арк. справи 8).

Постановою державного виконавця Відділу ДВС від 14 жовтня 2013 р. виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ході виконавчих дій встановлено, що боржник не проживає за вказаною у виконавчому документі адресою, на виклики не зявлявся, перевірити майновий стан не є можливим, вжитими заходами не вдалося встановити місце знаходження боржника (арк. справи 7).

ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 ДВС зі зверненням з питання зняття арешту, на яке листом від 21 травня 2015 р. за № Д-644/10,15/09-41 надано відповідь про відсутність правових підстав для зняття арешту (арк. справи 9).

8 вересня 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила зняти арешт та заборону, накладені ОСОБА_2 ДВС на її майно за постановою від 23 серпня 2013 р.

Ухвалою суду від 3 листопада 2015 р. позовна заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду (арк. справи 27). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 лютого 2016 р. ухвала суду першої інстанції скасована, а справа повернута до суду першої інстанції для продовження її розгляду (арк. справи 5354).

В ухвалі суду апеляційної інстанції наголошувалось на тому, що при розгляді справи суду слід перевірити на предмет узгодження заявленого позову визначеним статтями 15, 16 ЦК України способам захисту, встановити фактичні вимоги ОСОБА_1 на предмет оскарження дій виконавця, уточнити суть та предмет порушеного права, який підлягає судовому захисту у певний його спосіб.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першоютретьою статті 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зміст позовних вимог ОСОБА_1 становлять вимоги про зняття арешту та заборони, накладених на належне їй рухоме майно постановою державного виконавця від 23 серпня 2013 р. в межах виконавчого провадження № 38303766, що не узгоджується із способами захисту порушеного права, визначеного ст.ст. 15, 16 ЦК України та іншими вимогами цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також, як визначено частиною першою статті 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

При цьому, статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено випадки зняття арешту з майна державною виконавчою службою. Частиною першою цієї статті передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом, зокрема, про зняття з такого майна арешту.

У даному випадку ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, та її вимоги про зняття арешту ґрунтуються на неправомірності дій державного виконавця Відділу ДВС з приводу накладання такого арешту постановою від 23 серпня 2013 р. та не задоволенні її вимог про його зняття, оскільки виконавчий документ було повернуто стягувачеві.

Отже, в даному випадку мають місце правовідносини, які витікають з оскарження дій та рішення державного виконавця при примусовому виконанні рішення, що має розглядатися за правилами ст.ст. 383387 ЦПК України за скаргою сторони виконавчого провадження.

Крім того, не може бути залишеною поза увагою суду та обставина, що під час примусового виконання виконавчого листа № 2-1736/2010 від 7 вересня 2011 р. державним виконавцем 12 березня 2013 р. в межах вищезазначеного виконавчого провадження було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, про що зауважується у запереченнях відповідача проти позову.

Вимогами пункту 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як свідчать матеріали справи, питання правомірності постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору в судовому порядку (а саме в порядку адміністративного судочинства) не вирішувалось, а відтак постанова державного виконавця про таке стягнення від 12 березня 2013 р. є чинною та належить до виконання боржником. Тому, вимоги про зняття арешту з огляду на приведені вище положення статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» мають бути вирішені після вирішення питання сплати виконавчого збору, тобто є передчасними.

Також суд вважає за необхідне зауважити на тому, що відповідно до розяснень, наданих у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 р. № 6 «Про судову практику про виключення майна з опису» (зі змінами та доповненнями) відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначила як відповідача ОСОБА_2 ДВС, а не особу, в інтересах якої було накладено арешт на майно. В цей же час, заміна відповідача відповідно до вимог статті 33 ЦПК України допускається лише за заявою позивача. Позивач з такою заявою до суду не зверталась та свої позовні вимоги до такого відповідача належним чином не формулювала. Позивач, розпоряджаючись своїми процесуальними правами на власний розсуд, прийняла рішення про розгляд справи за її відсутності, що позбавило можливості зясувати в суді це питання, уточнити суть та предмет порушеного права.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Шалагінова