У х в а л а

іменем україни

11 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Запорізька міська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що їй на праві приватної власності належить частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а саме: 17/100 частин - на підставі договору довічного утримання від 12 червня 1996 року та 12/100 частин - на підставі договору дарування від 14 березня 2005 року. 23/100 частини зазначеного домоволодіння належать на праві приватної власності ОСОБА_9 Інша частина домоволодіння належать на праві приватної власності ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Вказувала, що за зазначеним домоволодінням закріплена земельна ділянка площею 793 мІ на підставі рішення Запорізької міської ради від 22 вересня 1953 року № 682, яка не приватизована і співвласники домоволодіння є користувачами земельної ділянки.

Також зазначала, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, кожному по 11/150 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2012 року.

За домоволодінням за адресою: АДРЕСА_2 закріплена земельна ділянка площею 569 мІ на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22 вересня 1953 року № 682, яка також не приватизована і співвласники домоволодіння є користувачами земельної ділянки.

Позивач зазначала, що на межі між земельними ділянками раніше був встановлений паркан, однак ОСОБА_15 демонтувала частину паркану за належними позивачу ОСОБА_4 сараями літ. К, Р, С, О та погрібом літ. пг , а також перенесла іншу частину паркану в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 на деяку відстань зайнявши, таким чином, частину суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, якою вона раніше користувалась, і яка примикає до належних позивачу перелічених будівель і споруд.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд усунути перешкоди, які створюють їй в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а саме: зобов'язати останніх не чинити їй перешкод у здійсненні наступних дій: демонтувати паркан, який на цей час знаходиться між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2; встановити паркан по прямій лінії, прокладеній між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на певній відстані від будівель за адресою: АДРЕСА_1 згідно абрису від 19 червня 1985 року та плану земельної ділянки від 23 квітня 1986 року, складених ОП «ЗМБТІ», а саме: від сараю літ. Р до межі на відстані 0,85 м, до прибудови літ А3 до межі на відстані 9,40 м, від фундаменту вбиральні літ. Ж до межі на відстані 2,10 м від вбиральні літ. З до межі на відстані 0,95 м.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд, врахувавши дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для його скасування.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог, на підставі дослідження та оцінки наданих сторонами доказів (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про їх необґрунтованість та недоведеність, оскільки доказів на підтвердження обставин порушення відповідачами її права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, позивачем не надано.

Таким чином, при вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Враховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

О.С. Ткачук