Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/2972/15-ц Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 03 березня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк (далі ОСОБА_3) звернулося із даним позовом, в якому просило стягнути із відповідача 79991 грн. 23 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що 17 березня 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_3 зобовязувався надати відповідачу кредит у розмірі 14736 грн., а останній його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та на умовах цього договору.

Банк взяті на себе зобовязання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. Відповідач умови кредитного договору не виконав, у звязку з чим станом на 17 грудня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається із наступного:

-14178 грн. 09 коп. заборгованість за кредитом;

-30713 грн. 14 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом;

-35100 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 56585 грн. 99 коп. заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2008 року, з яких: 14178 грн. 09 коп. - заборгованість по кредиту; 28955 грн. 77 коп. заборгованість по процентам; 13452 грн. 13 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути судові витрати.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи, дана невірна оцінка доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, порушені норми ст. ст. 212, 213 ЦПК України. Крім того зазначає, що ОСОБА_3 не вказує яким чином розподілялись кошти, які він сплачував і чому ці кошти не потрапляли на погашення даного кредиту. Зі своєї сторони він надав суду платіжні документи, які підтверджують факт того, що він сумлінно виконував свої зобовязання, але суд не взяв це до уваги. ОСОБА_3 в односторонньому порядку без згоди відповідача збільшив процентну ставку з 15% до 30%, що є порушенням умов кредитного договору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договір та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Положення ст. 1054 ЦК України передбачають, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 17 березня 2008 року було укладено дві кредитні угоди, а саме за № ZRRWG4, далі Договір про іпотечний кредит (а.с. 26-29) на суму 73680 грн. на придбання у власність окремої квартири та № ZRRWG4 кредит на початковий внесок (а.с. 7-9).

По іпотечному кредиту відповідач зобовязувався сплачувати 15% річних ануїтетними платежами в сумі не менше 955 грн. 64 коп. із строком погашення не пізніше 17 березня 2033 року (п.п. 2.4 Договору).

За умовами кредитного договору на початковий внесок Позичальнику було надано кредит в розмірі 14736 грн. для оплати чергових страхових платежів зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із строком кредитування до 17 березня 2033 року (п.п. 7.1 цього Договору). При цьому, щомісяця Позичальник повинен надавати кошти Банку у сумі 191 грн. 13 коп. для погашення заборгованості за вказаним кредитом.

Відповідно до умов кредитного договору № ZRRWG4 ОСОБА_3 відкрив відповідачу рахунок 6382 для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості за двома кредитними угодами (п.п.7.2 Договору)

Як убачається із копій квитанцій, оригінали яких були досліджені судом (а.с. 3-56), ОСОБА_2 протягом 2008-2015 років здійснював оплату за кредитними зобовязаннями відповідно до умов укладених правочинів.

Проте, починаючи з 01 лютого 2009 року ОСОБА_3 встановив відсоткову ставку за кредитним договором № ZRRWG4 від 17.03.2008 року (п.п. 2.3.1 Договору) 30,00 % на рік, про що було направлено позичальнику повідомлення за вих. № 20.1.3.2/6-37883 від 31.12.2008 року (а.с. 69-71).

Відповідач продовжував сплачувати кредитні кошти за первісними зобовязаннями, що є підтвердженням визнання внесених Банком змін до відсоткової ставки.

Таким чином, згідно наданого позивачем розрахунку, у ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором № ZRRWG4 станом на 17 грудня 2015 року у сумі 79991 грн.23 коп.(а.с. 4-6).

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до п. 7.1. Договору ОСОБА_2 повинен щомісячно сплачувати банку кошти ( щомісячний платіж) на погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по тілу кредиту та відсоткам.

Відповідно до п.4.1 цього Кредитного договору при порушені позичальником будь якого зобовязання передбаченого п.п.2.2.2.,2.2..3 Договору, банк має право нарахувати , а Позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу. ( а.с.7-9).

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Представник відповідача в суді першої інстанції заявив клопотання про застосування строків позовної давності оскільки на протязі періоду з 19 січня 2009 року по 17 травня 2012 року за вказаним кредитним договором заборгованість не погашалась, а до суду ОСОБА_3 звернувся із позовом у грудні 2015 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд врахував пропущений Банком строк позовної давності за період з 17 травня 2009 року по 17 травня 2012 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки сума стягнення відповідає розрахунку наданого позивачем і дослідженому судом, ґрунтується на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами закону

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 в односторонньому порядку без погодження з відповідачем збільшив процентну ставку до 30% є безпідставними, виходячи з наступного. Згідно положень п.п. 2.3.1 ОСОБА_3 має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при певних обставинах.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 26 вересня 2012 року, передбачає, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

За правилами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні ОСОБА_2 не надав суду належних доказів, які б спростовували вимоги банку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: