Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2682/16 Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Сапун О.А.,

суддів: Краснокутської О.М.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

05 січня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про визнання бездіяльності при ненаданні щорічної основної відпустки неправомірною, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що наказом Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» № 85-к від 20 грудня 2013 року її було звільнено з посади викладача спеціальних дисциплін відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року вказаний наказ визнано незаконним визнано незаконним, її поновлено на посаді викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж». З відповідача на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 294 грн. 41 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» стягнуто на її користь середній заробіток за час затримки поновлення на роботі з 16 липня 2014 року по 14 вересня 2014 року у розмірі 2 901 грн. 78 коп.

18 липня 2014 року вона звернулась до відповідача із заявою про виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року, в якій також просила надати їй щорічну відпустку за 2013 2014 навчальний рік. Однак відпустку їй надано не було.

18 червня 2015 року вона знову звернулася до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» із заявою про надання їй основної щорічної відпустки за 2013 2014 навчальний рік в кількості 24 календарних днів, з 03 липня 2015 року по 26 липня 2015 року включно, з виплатою компенсації за частину невикористаної відпустки у кількості 32 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту», а також про надання щорічної відпустки за 2014 2015 навчальний рік в кількості 32 календарних днів, з 27 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року включно, з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 24 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту».

Проте, Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» безпідставно ігнорує заяви про надання відпусток, тим самим вчиняє бездіяльність, порушуючи вимоги законодавство.

У звязку з цим просила позов задовольнити. Визнати бездіяльність Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» при ненаданні їй основних щорічних відпусток за 2013 2014 навчальний рік та за 2014 2015 навчальний рік неправомірною. Зобовязати Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» видати наказ про надання їй відпустки за 2013 2014 навчальний рік в кількості 24 календарних днів, з 03 липня 2015 року по 26 липня 2015 року включно, з виплатою компенсації за частину невикористаної відпустки у кількості 32 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту», а також надати щорічну відпустку за 2014 2015 навчальний рік в кількості 32 календарних днів, з 27 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року включно, з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 24 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту».

Окрім того, у звязку з порушенням Державним вищим навчальним закладом «Запорізький будівельний коледж» законних прав на відпочинок, їй спричинено моральну шкоду. ОСОБА_1 з вини відповідача вона фактично була позбавлена гарантованого Конституцією України права на відпочинок. До того ж вона є інвалідом 3 групи, а тому, враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України, якою гарантовано відшкодування моральної шкоди працівнику, права якого порушено, з урахуванням стану її здоровя та ступеня моральних страждань, яких вона зазнала внаслідок порушення її права на відпочинок, просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано бездіяльність Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» при ненаданні щорічної основної відпустки неправомірною.

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 1 500 гривень.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» у дохід держави судовий збір 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року в частині відмови у позові і в частині, яка стосується відшкодування моральної шкоди змінити. Ухвалити нове рішення про задоволення її вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзіДВНЗ «Запорізький будівельний коледж», посилаючись на допущені судом пареної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року в частині задоволення вимог щодо визнання неправомірною бездіяльність при ненаданні ОСОБА_3 щорічних відпусток, стягнення у відшкодування моральної шкоди 1 500 грн. скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3К у задоволенні її вимог.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 45 Конституції України гарантується кожному працівнику право на відпочинок.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

Згідно частини 1статті 6, статті 10 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. Конкретний період надання щорічних відпусток, у межах установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Інвалідам щорічні відпустки, за бажанням працівника, надаються в зручний для нього час.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, яка є інвалідом третьої групи загального захворювання безстроково, працює в Державному вищому навчальному закладі «Запорізький державний університет» викладачем спеціальних дисциплін. На підставі наказу № 85-к від 20 грудня 2013 року її було звільнено з посади Державного вищого навчальному закладу «Запорізький державний університет» за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 8-15,24-26 ).

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року наказ Державного вищого навчального закладу «Запорізький державний університет» №85-к від 20 грудня 2013 року визнано незаконним. ОСОБА_3 поновлено на посаду викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж», з відповідача на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 294 грн. 41 коп., у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. ( а. с. 16-20 ).

У статтях 74,75 КЗпП України зазначено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За правилами частини 5 статті 79 КЗпП України, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобовязаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

18 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до відповідача із заявою про виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року, в частині, що підлягає негайному виконанню, а також у цій заяві просила надати їй щорічну відпустку за 2013-2014 навчальний рік, про що видати відповідний наказ ( а. с. 22 ).

Заяву Державним вищим навчальним заклад «Запорізький будівельний коледж» було отримано 18 липня 2014 року та зареєстровано за № 01-8/408, однак відповідні накази видані не були.

З цих підстав ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення з коледжу середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, який було задоволено частково рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року. З Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час затримки поновлення на роботі з 16 липня 2014 року по 14 вересня 2014 року у розмірі 2 901 грн. 78 коп. ( а. с.21 ).

18 червня 2015 року ОСОБА_4 знову звернулася до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» із заявою про надання їй основної щорічної відпустки за 2013-2014 навчальний рік в кількості 24 календарних днів, з 03 липня 2015 року по 26 липня 2015 року включно, з виплатою компенсації за частину невикористаної відпустки у кількості 32 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України "Про освіту", а також щорічної відпустки за 2014-2015 навчальний рік в кількості 32 календарних днів, з 27 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року включно, з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 24 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України "Про освіту". Заява отримана відповідачем 18 червня 2015 року та зареєстрована за № 01-8/41, однак відповідний наказ щодо надання позивачеві відпустки виданий не був ( а. с. 23 ).

Разом з тим, у частинах 2,5 статті 11 Закону України "Про освіту" зазначено, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менш 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. Забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалістю протягом двох років підряд.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що є неправомірною бездіяльність Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» по ненаданню ОСОБА_3 щорічної відпустки.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог про зобовязання відповідача вчинити певні дії, а саме: видати наказ про надання ОСОБА_3 відпусток за період роботи за 2013-2014 навчальній рік та за 2014-2015 навчальний рік В цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Та обставина, що 27 лютого 2016 року Державним вищим навчальним закладом "Запорізький будівельний коледж" було видано наказ № 48-ЛД, не може бути підставою для відмови у позові в частині зобовязання вчинити повні дії, оскільки у вказаному документі помічнику директора з кадрової роботи лише доручено узгодити з ОСОБА_3 дату надання їй відпустки та провести розрахунок кількості днів відпустки, на які має право позивач. Наказ про надання позивачу відпустки не видавався.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з пунктами 3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31 березня 1995року за № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача, часу та зусиль необхідних для відновлення попереднього стану та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих звязках.

Оскільки при розгляді спору встановлено порушення трудових прав ОСОБА_3, суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин справи, ступеня моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок бездіяльності відповідача та ненадання їй відпустки, дійшов правильного висновку про часткове задоволенні позову і стягнення з Державного вищого навчального закладу "Запорізький будівельний коледж" на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 1 500 грн. При цьому навів відповідні доводи з посиланням на наявні у справі документи та норми матеріального права. Рішення в цій частині є законним, обґрунтованим, а визначений розмір моральної шкоди являється розумним і справедливим.

З урахуванням викладеного, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про зобовязання відповідача вчинити певні дії підлягає скасуванню на підставі положень пунктів 2,4 статті 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про зобовязання відповідача вчинити певні дії скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобовязати Державний вищій навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» видати наказ про надання ОСОБА_3 відпусток за період роботи за 2013-2014 навчальній рік та за 2014-2015 навчальний рік.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: