Провадження № 2/344/1510/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

секретаря Прокопів С.Р.

представника позивача ОСОБА_1Ю

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «Експрес Фінанс» про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що після звернення позивача до відповідача 29/11/2012 р. представник відповідача запевнив його про надання позики протягом наступних 1-2 місяців. 29/11/2012 р. сторони уклали договір №2896 з адміністрування системи купівлі товару в групі, на підставі якого позивач сплатив 7500 гривень. Спірний договір було визнано недійсним судовим рішенням. Позивач просив стягнути з відповідача 41933,58 гривень, з яких 13245,96 гривень сума з урахуванням індексу інфляції, 584,46 - 3% річних, 3103,16 гривень пені, 15000 за ч. 2 ст. 230 ЦК України, 10000 гривень моральної шкоди.

Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача заперечив позов з підстав введення представником позивача ОСОБА_1 суду в оману щодо зазначення неправдивих підстав визнання спірного договору недійсним, недобросовісного виконання ним обов`язків щодо не надання суду повного тексту судового рішення, та надання лише першої та останньої сторінок тексту судового рішення; також представник заперечив правові підстави для моральної шкоди.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 03/11/2014 р. визнано недійсним договір №2896 з адміністрування системи купівлі товару в групі, укладений 29/11/2012 р. позивачем та відповідачем та вказано, що посилання позивача на положення ст. 11, 15, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України та доводів про нечесну підприємницьку практику відповідача щодо позивача, введення його в оману при укладенні вказаного договору не є вірними. Також судом відхилено доводи позивача про те, що спірний правочин є неукладеним. В судовому рішенні зазначено, що судом відхилено доводи позивача про сплату ним на користь відповідача реєстраційного внеску на підставі недопустимих та неналежних доказів, якими були показання свідка ОСОБА_4 та показання позивача в якості свідка. На думку суду обставина сплати реєстраційного внеску по спірному договору не доведена.

Разом з цим у резолютивній частині вказаного судового рішення зазначено на резолюцію суду про задоволення позову та визнання договору №2896 між сторонами від 29/11/2012 р. недійсним, стягненні з відповідача на користь держави судового збору 243,6 гривень.

Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так доказу сплати спірного реєстраційного внеску, який позивач просив суд стягнути з відповідача позивач та його представник суду не надали. При цьому обставини сплати позивачем на користь відповідача будь-яких грошових коштів не встановлено у в рішенні від 03/11/2014 р.

Однак відповідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так само відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Однак відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до заперечення відповідача на позов представник позивача подав суду копію першої і останньої сторінок судового рішення та не надав копії аркушів судового рішення, які містять в собі інформацію про встановлення фактів, що спростовують даний позов.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже раніше судовим рішенням було встановлено, що позивач вже звертався до суду з позовом, в якому просив встановити факт сплати спірного реєстраційного внеску, та судовим рішенням було встановлено, що позивачем не доведено обставину сплати спірного реєстраційного внеску.

Так само позивачем не доведено перед судом обставин сплати ним спірного реєстраційного внеску, правових підстав для інфляційних нарахувань.

Також позивачем не доведено факту введення відповідачем його в оману. Оскільки в рішенні Івано-Франківського міського суду від 03/11/2014 р. вказано, що посилання позивача на положення ст. 11, 15, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України та доводів про нечесну підприємницьку практику відповідача щодо позивача, введення його в оману при укладенні вказаного договору не є вірними.

В ст. 216 ЦК України вказано, що недійсний правочин не створює правових наслідків. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Однак доказу виконання спірного недійсного правочину позивач та його представник суду не надали.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Отже сплата фізичною особою на користь юридичної особи грошових коштів підлягає встановленню на підставі встановленого законом платіжного документу.

Так само будь-яких правових підстав для застосування в цьому спорі положення ст. 230 ЦК України позивачем та його представником не доведено.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в справі Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Будь-яких правових підстав для стягнення пені, 3% річних, моральної шкоди позивачем та його представником не доведено.

Однак відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином не може бути задоволено позов, який не обґрунтований належними правовими підставами.

За тих обставин, що позивачем подано необґрунтований позов та не сплачено судовий збір, судові витрати підлягають покладенню на позивача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Положеннями Закону України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду було передбачено за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Отже за розгляд прохань майнового характеру з позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 319,33 гривень.

В п. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду було передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Отже за розгляд спору в частині стягнення моральної шкоди, відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду судовий збір становить 243,6 гривень.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_3 до ТзОВ «Експрес Фінанс» про стягнення грошових коштів 41933,58 гривень, відмовити;

стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 562,93 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський