Справа № 185/7862/15-ц
Провадження № 2/185/111/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 квітня 2016 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., з участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В. представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулась до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності, в якому просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1.

В своїй позовній заяві позивач послалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за життя домоволодіння АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач та відповідач. Позивач спадщину прийняла, так як проживала в спадковому будинку на протязі шести місяців після смерті батька і фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Крім того, після смерті батька вона взяла столовий сервіз з фруктовим орнаментом, дві каструлі із нержавіючої сталі, килим червоного кольору, тиски металеві, набір гайкових ключів та викруток, книгу про службових собак, яку батькові подарували на службі. Таким чином, позивач вважає, що у відповідності до норм ст. 548, п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняла спадщину, у зв'язку з чим за нею підлягає визнанню право власності на ? частину спадкового будинку.

Відповідач надала до суду письмові заперечення, в яких просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача за їх безпідставністю. Зазначила, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 був її чоловіком, з яким вона перебувала у шлюбі з 11.08.1973 року. В цьому шлюбі вони побудували будинок по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим цей будинок є спільним майном подружжя. Після смерті чоловіка відповідач звернулась до нотаріальної контори і отримала свідоцтво про право власності на ? частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу та свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спірного будинку. Ані позивач, ані третя особа с заявами про прийняття спадщини не звертались, спадщину фактично не приймали, у зв'язку з чим вважає, що позов позивача не підлягає задоволенню.

Третя особа, по справі ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до позивача та відповідача про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності, в якому просить суд встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ним право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1. В своїй позовній заяві третя особа послалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, а саме на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач, відповідач та третя особа. Оскільки після смерті батька він взяв комплект музичної апаратури, а саме клавішний інструмент «YAMAHA», підсилювач звуку «Родина», чотири колонки, голосову апаратуру, які і до теперішнього часу знаходяться у нього, цими речами він користується. Таким чином вважає, що у відповідності до норм ст. 548, п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину, у зв'язку з чим за ним підлягає визнанню право власності на 1/6 частину спадкового будинку.

До винесення рішення відповідач звернулась до суду з заявою про застосування до вимог позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, позовної давності.

В судове засідання з'явився представник позивача ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі, вважає, що позов позивача підлягає задоволенню. Пояснила, що на час смерті батька позивач була неповнолітньою, була зареєстрована в спірному будинку, взяла майно, яке належало померлому, у зв'язку з чим вважається такою, що фактично прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Заяву про прийняття спадщини від її імені відповідно до норм 241 ЦК УРСР повинна була подати відповідач, чого остання не зробила, чим порушила права позивача. Вважає, що за позивачем підлягає визнанню право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки воно належало її померлому батьку.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача думку відповідача підтримала, зазначивши, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на норми ст. 529 ЦК УРСР, скільки позивач фактично не вступила в управління та володіння спадковим майном, не подавала до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, але не просила суд відновити цей строк та не зазначила будь-яких причин його пропуску. Стосовно вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вважає, що вони не підлягають задоволенню за тих же обставин.

Третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, були підтримані викладені в позовній заяві вимоги стосовно визнання факту прийняття ним спадщини та визнання за ним права власності на 1/6 частину спірного домоволодіння, оскільки на час смерті батька він був зареєстрований в спірному домоволодінні та після смерті батька він взяв комплект музичної апаратури. Свої вимоги мотивував тим, що як і позивач має право на спадкування батьківського майна.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, аналізуючи їх у всій сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1. (а.с.64) з 11.08.1973 року відповідач перебувала у шлюбі з ОСОБА_6.

На підставі Договору про забудову, посвідченого 08.07.1981 року Другою Павлоградською держнотконторою по р. 2619 та зареєстрованого у Павлоградському БТІ у реєстровій книзі під реєстровим № 82-293 (а.с.92-96) за ОСОБА_6 зареєстроване право власності на житловий будинок - А шпал., обкл. цегл., житловою площею 65,5 кв.м., з господарчими спорудами: сараєм В, літн. кухнею В, душем Г, вбиральнею Д, гаражом Е - цегловими, тр. колод. № 1 газ. тр., огорожею 2-3 дерев., розташований по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому, подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, у відповідності до зазначеної вище правової норми житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.91) ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

В 1997 році відповідач подала до Першої Павлоградської держнотконтори заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_6 (а.с.90 оборот). Відповідно до матеріалів спадкової справи № 81/1998 рік, заведеної Першою Павлоградською держнотконторою після смерті ОСОБА_6, позивач та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, з заявами про прийняття спадщини до Першої Павлоградської держнотконтори не звертались.

Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю відповідача та її покійного чоловіка, спадкуванню підлягала його ? частка.

13.01.1998 року Першою Павлоградською держнотконторою відповідачу було видане свідоцтво про право власності на ? частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу, зареєстроване в реєстрі за № 1-274 (а.с.96 оборот), яке складається з житлового будинку № 34 - А шпал., обкл. цегл., житловою площею 65,5 кв.м., з господарчими спорудами: сараєм В, літн. кухнею В, душем Г, вбиральнею Д, гаражем Е - цегловими, тр. колод. № 1 газ. тр., огорожею 2-3 дерев., що знаходяться по АДРЕСА_1. Право власності відповідача на ? частку спірного домоволодіння було зареєстроване КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02.02.1998 р.

13.01.1998 року Першою Павлоградською держнотконторою відповідачу було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, зареєстроване в реєстрі за № 1-276 (а.с.97), яке складається з ? частини житлового будинку № 34 - А шпал., обкл. цегл., житловою площею 65,5 кв.м., з господарчими спорудами: сараєм В, літн. кухнею В, душем Г, вбиральнею Д, гаражем Е - цегловими, тр. колод. № 1 газ. тр., огорожею 2-3 дерев., що знаходяться по АДРЕСА_1. Право власності відповідача на ? частку спірного домоволодіння було зареєстроване КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02.02.1998 р.

Згідно з ч. 1 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові справи регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 529 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних відносин та який втратив чинність на підставі Кодексу № 435-ІV від 16.01.2003 р., ВВР, 2003, №№ 40-44, ст. 356, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При цьому, згідно зі ст. 548-549 Цивільного Кодексу Української РСР, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За нормами ст. 550 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року строк для прийняття спадщини встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причину пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, вилучені від реалізації решти належного йому майна.

У відповідності до ст. 561 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, в Цивільному Кодексі Української РСР в редакції 1963 року не було норми, аналогічної ч. 5 ст. 1268 Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року і неповнолітні особи не вважались автоматично прийнявши ми спадину. На них розповсюджувалась загальна норма ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року про те, що спадщина може бути прийнята двома шляхами - фактичним вступом в управління або володінням спадковим майном, або поданням заяви про його прийняття в нотаріальну контору. Ці дії повинні мати місце на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності до вимог законодавства у встановлений строк відповідач звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Натомість, позивач ані у встановлений законодавством шестимісячний строк, ані в подальшому, а саме за 18 років з дня смерті спадкодавця, з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, що підтверджується матеріалами № 81/1998 рік, заведеної Першою Павлоградською держнотконторою після смерті ОСОБА_6

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин та яка втратила чинності на підставі Постанови Верховного суду № 7 від 30.05.2008 року, судам слід мати на увазі, що відповідно до гл. 7 Закону України від 2 вересня 1993 р. «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право спадщини вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Встановивши, що питання про право на спадщину може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом одержання свідоцтва про право на спадщину, суддя або суд відповідно на підставі п. 1 ст. 136, п. 1 ст. 227 ЦПК України відмовляє у прийнятті заяви або закриває провадження у справі, роз'яснивши позивачеві це право.

Відповідно до пояснень сторін по справі, показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, допитаних в судовому засіданні, позивачу та третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, було достовірно відомо, що в січні 1998 року позивач отримала свідоцтво про право власності на ? частку в спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спірного будинку, позивач та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору не вважали на необхідне приймати спадщину після померлого батька. Вказана обставина також підтверджується домовою книгою для прописки громадян на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 49-62), оскільки позивач реєструвала в ньому своїх неповнолітніх дітей, а отже їй було достовірно відомо, хто є власником спірного житлового будинку.

Однак з дня смерті спадкодавця позивач та третя особа, які заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не звертались до нотаріальних органів з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до домової книги для прописки громадян на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 49-62) позивач та третя особа станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані в спірному будинку.

Як вбачається з пояснень сторін та показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, допитаних в судовому засіданні, позивач та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на час смерті спадкодавця перебували у шлюбі та фактично проживали за іншими адресами, іноді відвідували відповідача, яка після смерті спадкодавця постійно проживала в спірному будинку.

Судом не береться до уваги твердження позивача що після смерті спадкодавця їй вона взяла столовий сервіз з фруктовим орнаментом, дві каструлі із нержавіючої сталі, килим червоного кольору, тиски металеві, набір гайкових ключів та викруток, книгу про службових собак, яку батькові подарували на службі, оскільки позивачем не було надано будь-яких доказів цієї обставини. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12 не підтвердили отримання позивачем ані вказаного позивачем майна, або будь-якого іншого майна ОСОБА_6 після його смерті.

Судом не береться до уваги твердження третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, що після смерті спадкодавця він взяв комплект музичної апаратури, а саме клавішний інструмент «YAMAHA», підсилювач звуку «Родина», чотири колонки, голосову, оскільки ним не було надано будь-яких доказів цієї обставини. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12 не підтвердили отримання ним ані вказаного в його позові майна, або будь-якого іншого майна ОСОБА_6 після його смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, судом не було встановлено факту прийняття спадщини (володіння або управління спадковим майном) після смерті спадкодавця позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Також суду не було надано будь-яких доказів щодо подання позивачем та третьою особою до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяв про прийняття спадщини. А отже, в даному випадку не відбулось прийняття спадщини позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, після смерті їх батька ОСОБА_6

Крім того, слід зауважити, що свідоцтво про право власності на ? частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу, видане на ім'я відповідача 13.01.1998 року Першої Павлоградською держнотконторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-274, та свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, видане на ім'я відповідача 13.01.1998 року Першої Павлоградською держнотконторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-276, не скасовані, не визнані недійсними і є чинними правовстановлюючими документами.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

За ст. 71 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлювались законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Стаття 80 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року встановлює, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Аналогічні норми викладені в Цивільному Кодексі України в редакції 2003 року. Так, за ст. 256-257 ЦК України в редакції 2003 року позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, за ч. 4 ст. 261 ЦК України в редакції 2003 року у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 2 - 4 ст. 267 ЦК України в редакції 2003 року заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем до суду подано заяву про застосування до вимог позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, позовної давності (а.с.145-146).

Натомість, ані позивачем, ані третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не були зазначені причини пропуску ними строку позовної давності, не доводилась поважність цих причин, не ставилось питання щодо поновлення цього строку.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі зазначеного вище, суд вважає, що зібрані у справі докази у своїй сукупності та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності - відмовити.

Судові витрати покласти на ОСОБА_5.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності - відмовити.

Судові витрати покласти на ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В. О. Головін