Справа № 369/7792/15-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/2644/16 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 4 28.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Дрозду Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук Марина Адамівна про визнання попереднього договору дійсним, визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання квартири спільною частковою власністю та визнання права власності, -

встановила:

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року відмовлено повністю в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання попереднього договору дійсним, визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання квартири спільною частковою власністю та визнання права власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні даного спору, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення її позову у повному обсязі.

Позивач зазначала, що судом не була допитана особисто відповідачка ОСОБА_6, не надана належна оцінка письмовим доказам, поданим сторонами, що на думку апелянта є порушенням норм процесуального права щодо дослідження доказів, наявних у справі.

Крім того, ОСОБА_2 вважає, що судом належним чином не враховано доведеність порушення її права на укладання договору купівлі-продажу спірної квартири як спів-покупця та її право на рівну з ОСОБА_6 частку у спільній частковій власності. Судом не враховано ті обставини, що відповідач ОСОБА_4 визнала позов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 22 серпня 2013 р. ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 (продавець) з однієї сторони, та ОСОБА_2, ОСОБА_6 (покупці), був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири за яким продавець та покупці за умови належного виконання покупцем зобов'язань, встановлених цим договором, зобов'язуються у майбутньому та на визначених цим договором умовах укласти і належним чином оформити в строк (термін) не пізніше 22 серпня 2014 року, включно, у формі, яка встановлена чинним законодавством, договір купівлі-продажу квартири - основний догові.

Предметом договору зазначалась квартира, будівельний номер АДРЕСА_1

Згідно п. 2.1. даного попереднього договору, укладаючи цей договір, сторони домовились що покупець в підтвердження власного наміру щодо укладення Основного договору, та з метою забезпечення зобов'язань, передбачених цим договором, передав продавцю авансовий платіж в розмірі 440 100,00 грн., що на день укладення договору становить 54 000,00 дол. США. Орієнтовна вартість квартири становить 553 156,80 грн., що становить 67 872,00 дол. США. Залишкову частину орієнтовної вартості квартири, яка складає 113 056,00 грн., що на день укладення договору становить 13 872,00 дол. США, покупець зобов'язується сплатити продавцю не пізніше 22 серпня 2014 року.

Даний договір укладений в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.

Судом встановлено та визнається сторонами, що до 22.08.2014 року, тобто у визначений п.1.1. попереднього договору строк Основний договір сторонами не було укладено.

Також визнається сторонами, що 24 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу кварти, відповідно до умов якого продавець передала у власність покупця ОСОБА_6 двокімнатну квартиру № 111 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Вказана квартира загальною площею 56,3 кв.м належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 17 листопада 2014 року, індексний номер 29575129.

Даний договір посвідчений Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук М.А. Зареєстровано в реєстрі за № 61.

Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

В силу статті 220 ЦПК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК).

Згідно з п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним в частині покупця, визнання квартири спільною частковою власністю та визнання права власності, з підстав того, що позивачем вносились кошти по передньому договору за відповідну квартиру, позивач обрав невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки даний спосіб захисту не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а відтак дані позовні вимоги не можуть бути задоволеними.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження і апелянт не надав належні, допустимі докази про наявність таких порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а тому не підлягають задоволенню.

Інших підстав, передбачених статтею 309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: