Провадження № 22-ц/773/837/16 Категорія: 59 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаними позовними вимогами та із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і знаходяться у них або в інших осіб, накласти арешт на частку у статутному капіталі ТзОВ «Українська фармацевтична роздрібна компанія», що належить ОСОБА_4, та заборонити йому здійснювати будь-які дії щодо відчуження і передання до третіх осіб своїх корпоративних прав на частку в статутному капіталі цього товариства, а також заборонити вчинення державним реєстратором відповідних реєстраційних дій.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову - про задоволення заяви повністю.

Зазначає, що між нею та ОСОБА_3 в ході розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя укладено мирову угоду, яку було визнано ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.10.2014 року в справі № 161/1298/14-ц, відповідно до якої відповідач зобовязувався сплатити позивачу грошову суму в розмірі 100000 грн., що еквівалентно 7407,71 дол. США.

Крім того, позивач вказує, що 30 жовтня 2014 року ОСОБА_4 поручився за виконання ОСОБА_3 грошових зобовязань за цією мировою угодою. Оскільки зобовязання по сплаті коштів боржником належним чином не виконується, подала позов про стягнення з нього та з поручителя заборгованості та неустойки в солідарному порядку. А враховуючи те, що відповідач тривалий час ухиляється від сплати належних платежів, вважає, що існує реальна загроза утруднення чи неможливості виконання в подальшому майбутнього рішення суду в даній справі, тому просила суд вжити необхідні заходи забезпечення позову.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 - представника відповідача ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду залишити в силі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи повністю у задоволенні заяви, суд виходив з відсутності правових підстав для її задоволення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може з огляду на те, що суд прийшов до нього передчасно.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно зі ст.152 ЦПК України позов забезпечується : накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обовязку вчинити певні дії; забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про право власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку .

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Як слідує з вищезазначених положень, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

З наданих суду апеляційної інстанції копій матеріалів справи, необхідних для розгляду даної апеляційної скарги, вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення солідарно заборгованості в сумі 10000 грн. та в загальній сумі 5924,51 доларів США.

Відповідно ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів скарги, заява про вжиття заходів забезпечення позову розглядалась судом в судовому засіданні з участю представників сторін, тобто існувала можливість зясувати всі обставини та дослідити всі докази, подані сторонами, необхідні для вирішення даного питання.

Разом з тим, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що в ході розгляду справи позивачем декілька разів змінювався обсяг позовних вимог.

Суд формально відмовив у накладенні арешту на майно та грошові кошти, які належать відповідачам, в межах заявлених позовних вимог, не аргументуючи належним чином свій висновок, не зясувавши обсяг позовних вимог, а також, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в подальшому, та не взяв до уваги дані про особи відповідачів та їх процесуальну поведінку після укладення мирової угоди .

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги частково підставними, оскільки ухвала суду про забезпечення позову постановлена з порушенням вимог статті 210 ЦПК України, без достатнього та належного обґрунтування, тобто з порушенням встановленого законом порядку, отже вона підлягає скасуванню на підставі п. 2 ст. 312 ЦПК України з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року в даній справі скасувати і передати питання про вжиття заходів забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді