Справа № 403/4758/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаними позовними вимогами. В обгрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнення, посилається на те, що на праві власності їй належала 1/4 частина квартири АДРЕСА_1, 3/4 квартири належало ОСОБА_2 В кінці серпня 2006 року ОСОБА_2 встановила металеві двері з замком в квартирі, від якого їй ключі не дала. Вона заявила, що їй там робити нічого, а в квартирі буде жити її син ОСОБА_3, чим порушила її права. З 2006 по 2011 рік тривав судовий процес по розгляду її позову до ОСОБА_2 про усунення їй перешкод в користуванні вказаною квартирою? зобов"язання передати ключі від вхідних дверей квартири. Проте, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2010 року ОСОБА_2 не виконала, ключ від вхідних дверей вона передала по акту від 15.12.2011 року в присутності адвоката в приміщенні Бабушкінського ВДВС і в той же день виконавче провадження було закрито. Проте ключ до дверей квартири не підходив.

Позивач посилається на те? що вона і відповідач мешкають окремими сім"ями, загального господарства не ведуть, мають різні бюджети, у вказаній квартирі ніхто не був зареєстрований, у них були розділені особові рахунки, порядок користування квартирою раніше не визначався, відповідачка необгрунтовано чинила їй перешкоди ув здійсненні повноважень власника житла і таким чином вона була позбавлена законного права володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй частковою в спільній частковій власності. Натомість, ОСОБА_2 не мала права вселяти свого сина до вказаної квартири без її письмової згоди поки її частина не виділена в натурі, тому вона з сином володіли та користувалися всією квартирою, в тому числі її часткою в праві спільної часткової власності з серпня 2006 по 04.11.2015 року, син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проживав у вказаній квартирі з 01.09.2006 по 31.10.2015 року, користувався всією квартирою, тим самим ОСОБА_2 зберігала свої кошти за її рахунок.

Позивач зазначає, що термін упущеної вигоди складає 66 місяців - з 01.09.2006 по день подачі позову в березні 2012 року. В період з 01.03.3012 по 31.12.2014 року (до складання з відповідачем договору о компенсації за користування 1/4 часткою квартири) термін упущеної вигоди складає 34 місяці. Відповідно до довідки ТОВ "Експерт-Сервіс" від 20.03.2012 року розмір орендної плати за користування вказаною квартирою складає 1500 грн. в місяць без врахування оплати за комунальні платежі, користування її 1/4 частковою спільного майна в розмірі 1/4 вартості орендної плати за 1 місяць складає 375 грн. Розмір компенсації за користування 1/4 частиною житлової площі квартири за період з 01.09.2006 року по березень 2012 року (66 місяців) складає 24 750 грн., розмір компенсації за період з 01.03.2012 по 31.12.2014 року (34 місяців) складає 12 750,00 грн. В період з 01.01.2015 по 31.10.2015 року ОСОБА_2 відповідно до укладеного з нею договору платила їй 375 грн. щомісяця за користування її 1/4 часткою спільного майна. З 2006 року вона не могла користуватися своїм майном, проте сплачувала комунальні послуги, на 01.09.2015 року ця сума складає 1461 грн.

Позивач зазначає, що вказаними діями їй відповідачем була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 20 000,009 грн. Посилаючись на зазначене, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошову компенсацію за незаконне користування і володіння її часткою у спільному майні - квартирі АДРЕСА_2: за період з 01.09.2006 по березень 2012 року в сумі 24 750 грн. та 14000,00 грн. моральної шкоди; за період з 01.03.2012 по 31.12.2014 року в сумі 12 750,00 грн. та 6000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок оплати комунальних послуг в сумі 1461 грн., та понесені витрати по справі в сумі 780,85 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги з урахуванням уточнення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 з представником позовні вимоги не визнали? посилаючись на їх необгрунтованість.

Вислухавши осіб, які з"явилися, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 4, 5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.4 ст. 358 ЦК України, якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ч.2 цієї статті - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК України вВласник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.2 цієї статті - збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до ч.4 цієї статті - на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України .особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрами, їх батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Після смерті батьків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо частки кожної у праві на спадщину у спадковому майні - квартирі АДРЕСА_3, який розглядався в судовому порядку. В зв"язку з зазначеним між позивачем та відповідачем склалися неприязні відносини.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2010 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право власності на спадщину, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину по закону та за заповітом, визнання права власності, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я ОСОБА_1, посвідчене Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23 березня 2006 року, реєстр №2-1277, на 1/12 частину квартири АДРЕСА_4; визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я ОСОБА_2, посвідчене Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23 березня 2006 року, реєстр №2-1278, на 1/12 частину квартири АДРЕСА_3; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті 22 серпня 2005 року ОСОБА_4, усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою №14 будинку №8 по вул.Короленко в м.Дніпропетровську із зобов"язанням ОСОБА_2 передати їй ключі від вхідних дверей квартири.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.02.2011 року було скасоване рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2010 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом на ім"я ОСОБА_1, посвідчене Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23.03.2006 року, реєстр №2-1277, на 1/12 частину вказаної квартири, а також визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом на ім"я ОСОБА_2, посвідчене зазначеною нотаріальною конторою 23.03.2006 року, реєстр №2-1278, на 1/12 частину квартири, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, при цьому постановлене рішення, яким ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону та за заповітом, визнання права власності.

Вказані рішення судів вступили в законну силу і відповідно до ст. 61 ЦПК України встановлені ними обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Таким чином, за наведених обставин, судом встановлено, що ОСОБА_1 належало на праві власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_5, ОСОБА_2 належало право власності на 3/4 вказаної квартири.

Разом з цим, судом встановлено, що не заперечувалося відповідачем та встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2010 року, ОСОБА_1 як співвласник вказаної квартири з вини відповідачки ОСОБА_2 була позбавлена права користування належним їй майном з серпня 2006 року, оскільки ОСОБА_2 її не впускала в квартиру, встановила в квартирі вхідні металеві двері з замком, від якого їй ключі не дала, в зв"язку з чим вказаним рішенням суду її було зобовязано передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири. Разом з цим судом встановлено, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2010 року ОСОБА_2 фактично не виконала, ключ від вхідних дверей вона передала ОСОБА_1 по акту від 15.12.2011 року в присутності адвоката в приміщенні Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в той же день виконавче провадження було закрито, проте наданий нею ключ до дверей квартири не підходив, в наслідок чого позивачка не змогла потрапити у вказану квартиру. Також, ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 як співвласника квартири вселила у квартиру АДРЕСА_5 свого сина ОСОБА_7, який проживав в ній з сім"єю. ОСОБА_3 з 01.09.2006 по 31.10.2015 року. У весь цей період, а зокрема в період розгляду даної цивільної справи, судом неодноразово оголошувалися перерви за клопотанням сторін для мирного вирішення справи, продажу спірної квартири і в цей час ОСОБА_1 не могла самостійно потрапити до квартири, оскільки не мала ключів від вхідних дверей, до квартири вона могла потрапити лише в супроводі ОСОБА_2, що не спростовано відповідачем.

Судом встановлено, що в період, що розглядається у вказаній спірній квартирі не було зареєстровано будь-яких осіб, у позивача з відповідачем були розділені особові рахунки, порядок користування квартирою між ними раніше не визначався, частки, що знаходяться у їх власності, в натурі не виділялися, проте відповідачка необгрунтовано чинила позивачці перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, без отримання згоди від позивачки вселила свого сина з сім"єю до вказаної квартири. Таким чином, в період з серпня 2006 року по 31.10.2015 року ОСОБА_1 була позбавлена законного права володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй часткою в спільній частковій власності, а ОСОБА_2 з сином у вказаний період без законних підстав володіли та користувалися всією квартирою, в тому числі часткою позивача в праві спільної часткової власності.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, про визначення порядку користування квартирою, виселення ОСОБА_3 з квартири, усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов"язання передати ключі, зобов"язання не перешкоджати у праві користування, володіння та розпорядження квартирою. ОСОБА_2 звернулася у даній справі з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виділ в натурі частини квартири, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на частину квартири, зобов"язання скасувати державну реєстрацію частини квартири та зареєструвати право власності на частину квартири, стягнення грошової компенсації за частину квартири та понесених витрат. Вказані позовні вимоги були об"єднані судом в одне провадження.

Судом також встановлено, що в ході судового розгляду даної цивільної справи, а саме 04.11.2015 року, за взаємною домовленістю сторін та згідно прийнятих ними умов, квартира АДРЕСА_5 була продана. В зв"язку з зазначеним, за клопотанням ОСОБА_1 ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2016 року були залишені без розгляду її позовні вимоги в частині позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визначення порядку користування квартирою, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов"язання передати ключі, зобов"язання не перешкоджати у праві користування, володіння та розпорядженням квартирою. Цією ухвалою було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частини квартири. Крім того, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2016 року було залишено без розгляду за відповідним клопотанням інші вимоги зустрічного позову ОСОБА_2

У позові ОСОБА_1, в межах заявлених позовних вимог, що розглядаються, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 упущену вигоду та посилається на те, що термін користування відповідачкою квартирою, в наслідок чого нею була упущена вигода, складає 66 місяців - з 01.09.2006 по день подачі позову в березні 2012 року. В період з 01.03.3012 по 31.12.2014 року (до складання з відповідачем договору про компенсацію за користування 1/4 часткою квартири) термін упущеної вигоди складає 34 місяці.

Суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за період з 01.03.2012 по 31.12.2014 року (34 місяців) в сумі 12 750,00 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до довідки ТОВ "Експерт-Сервіс" № 011-П/12 від 20.03.2012 року розмір орендної плати за користування квартирою за адресою АДРЕСА_6 складає 1500,00 грн. в місяць (без врахування оплати за комунальні платежі). Таким чином, розмір орендної плати за користування 1/4 часткою вказаної квартири, складає 375,00 грн. на місяць і такі доходи позивач могла би отримати від здачі в оренду власності, проте була позбавлена цього (упущена вигода).

Встановлено, 04.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов"язалася щомісячно, до 15 числа місяця, виплачувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за використання її 1/4 частини квартири АДРЕСА_7, строк дії договору передбачений до 01.02.2016 року, перша сплата зазначена - 01.01.2015 року. В період з 01.01.2015 по 31.10.2015 року ОСОБА_2 відповідно до вищевказаного договору, укладеного зі ОСОБА_1 04.02.2015 року, сплачувала їй 375,00 грн. щомісяця за користування належною їй 1/4 часткою вказаної квартири, тим самим, визнала позовні вимоги позивача.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за користування власністю у розмірі 12 750,00 грн., що не спростовано відповідачем.

Разом з цим? суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди за користування нею 1/4 частиною житлової площі квартири за період з 01.09.2006 року по березень 2012 року, що складає 24 750 грн., задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів розміру вартості такої орендної плати за вказаний період, зважаючи на те, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2010 року, яким були встановлені обставини перешкоджання власністю, вступило в законну силу 24.02.2011 року і, крім того, в довідці ТОВ "Експерт-Сервіс" від 20.03.2012 року вказано розмір орендної плати станом на березень 2012 року, а не за період з 2006 року.

Судом також встановлено, що, не маючи змоги користуватися своїм майном, позивач сплачувала комунальні послуги за вказаною адресою і на 01.09.2015 року сплачена сума складає 1461 грн., тому вказані грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Суд вважає такими? що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Як встановлено в судовому засіданні, діями відповідача позивачу була дійсно заподіяна моральна шкода, яка полягає в завданих їй душевних стражданнях, які вона зазнала в наслідок того, що з вини відповідачки ОСОБА_2 вона була позбавлена можливості користування своєю власністю, оскільки вона тривалий час не впускала її в квартиру, встановила вхідні металеві двері з замком в квартирі, від якого їй ключі не давала, а згодом надала такі, що не підійшли до дверей, без її згоди вселила в квартиру проживати свого сина. В зв"язку з неможливістю врегулювати конфлікт з відповідачем на протязі багатьох років у позивачки порушився сон, вона постійно нервує, змушена в судовому порядку захищати свої права, зв"язку з чим вона докладала додаткові зусилля для організації свого життя, чим був суттєво порушений звичний для неї уклад життя. Заподіяна моральна шкода оцінюється позивачем у розмірі 20 000 грн. 00 коп.

Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких він зазнав, та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б принципам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн., у задоволенні іншої частини ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним та документально підтверджені витрати сплачений судовий збір в розмірі 465,85 грн. Вимоги позивача щодо стягнення іншої частини витрат задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних доказів того, що ці вимоги понесені в зв"язку з наявністю цього спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за користування власністю у розмірі 12 750,00 грн., сплачені витрати за комунальні послуги в сумі 1461,00 грн., на відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., понесені витрати по справі - сплачений судовий збір у сумі 465,00 грн., а всього 15 676,00 грн.

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О. Кудрявцева