Справа № 461/4863/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6245/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Берези В.І.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представників апелянта - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказів, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в подальшому відповідач замінений на Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ «Укрзалізниця»), про визнання незаконними та скасування наказів, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заявлені вимоги мотивує тим, що з 13.05.2014 року він працював на посаді начальника Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Виробничого структурного підрозділу РФ «Львівська залізниця».

Наказом в.о.начальника РФ «Львівська залізниця» № 41/0С від 06.07.2016 року трудовий контракт було розірвано, а ОСОБА_5 звільнено із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків.

Позивач вважає наказ в.о.начальника регіональної філії незаконним, оскільки ним не було вчинено одноразового грубого порушення трудових обовязків. Крім того, строк притягнення його до дисциплінарної відповідальності після виявлення порушень в роботі структурного підрозділу на момент звільнення сплив.

Просив суд:

1) визнати незаконним та скасувати накази в.о.начальника РФ «Львівська залізниця» № 193/ос по особовому складу від 29.12.2015 року та головного інженера ВСП № 41/0С від 06.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту) звільнення ОСОБА_5;

2) поновити ОСОБА_5 на посаді начальника управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Виробничого структурного підрозділу «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд» РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»;

3) стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказів, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Вирішено:

- визнати незаконним та скасувати наказ по особовому складу № 193/ос від 29.12.2015 р., виданий в.о.начальника Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця" від 29.12.2015 р. ;

- визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 41/ос від 06.07.2016 р. про звільнення ОСОБА_5 з посади начальника виробничого підрозділу «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця", виданий виробничим структурним підрозділом «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця";

- поновити ОСОБА_5 на роботі на посаді начальника виробничого підрозділу «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця";

- стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця" на користь ОСОБА_5 17930,88 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з яких підлягає утриманню прибутковий податок й інші обов'язкові платежі.

Також вирішено питання судових витрат.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року оскаржив відповідач ПАТ «Українська залізниця».

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не вирішено чи порушення ОСОБА_5 своїх посадових обов»язків було грубим, не надано оцінку характеру проступку, обставинам за яких його було вчинено, судом не досліджувались наслідки порушення позивачем своїх посадових обов»язків. Факт грубого порушення позивачем трудових обов»язків підтверджується відповідними наказами від 29 грудня 2015 року та 06 липня 2016 року, в яких зазначено, що останній підлягає звільненню.

Вважає, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов»язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено та істотні наслідки порушення трудових обов»язків. При цьому, суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов»язку, який входить до кола його трудових обов»язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов»язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто, встановити вину працівника та наявність причинного зв»язку між невиконанням працівником трудових обов»язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Звільнення позивача відбулось в межах передбачених законодавством строків.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що відповідно до даних трудової книжки УКР № 2795256 позивач ОСОБА_5 13.05.2014 року був прийнятий на посаду начальника Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 4, яке в подальшому реорганізоване шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд» РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.7-10, 39).

В період з 27.07.2015 року по 28.08.2015 року в УБМР і ЦС Службою контролю та внутрішнього аудиту ДТГО «Львівська залізниця» було проведено комплексну документальну ревізію фінансово-господарської діяльності. За результатами перевірки був складений акт № 78-НКРС Львів/01097148 від 28.08.2015 року, в якому зафіксовані виявлені порушення вимог трудового законодавства, порядку ведення бухгалтерського обліку, тощо.

25 вересня 2015 року в.о.головного інженера першого заступника начальника РФ «ЛЗ» була проведена оперативна нарада, на якій було вирішено погодитись з поданням начальника служби БМЕС ОСОБА_6 про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника БУ-4 ОСОБА_5 за виявлені під час проведення ревізії порушення у відокремленому структурному підрозділі.

29 грудня 2015 року в.о. начальника РФ «ЛЗ» був винесений наказ № 193/ос «По особовому складу», згідно з яким начальника ВП «Івано-франківське УБМР та ЦС» ОСОБА_5 звільнити з посади в перший день виходу на роботу після тимчасової непрацездатності за п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Серед підстав наказу зазначено: протокол оперативної наради від 05.10.2015 року.

В цей час, ОСОБА_5 в період з 24 по 25 вересня 2015 року хворів. Так само, у матеріалах справи наявні листи непрацездатності ОСОБА_5 в періоди з 28.09.2015 року по 31.10.2015 року, з 02.11.2015 року по 14.11.2016 року, з 16.11.2016 року по 21.11.2015 року, з 24.11.2015 року по 27.12.2015 року, з 29.12.2015 року по 06.01.2016 року, з 11.01.2016 року по 06.02.2016 року, з 08.02.2016 року по 20.02.2016 року, з 22.02.2016 року по 05.03.2016 року, з 09.03.2016 року по 19.03.2016 року, з 21.03.2016 року по 09.04.2016 року, з 11.04.2016 року по 05.07.2016 року.

Наказом Головного інженера Івано - Франківського БУ-4 від 06.07.2016 року ОСОБА_5 звільнено з посади начальника ВСП «Івано-Франківське УБМР та ЦС» РФ «ЛЗ» ПАТ «Укрзалізниця».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Грубість порушення трудових обовязків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотність наслідків порушення та форма вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, що розглядає трудові спори. Крім того, суд не погоджується з можливістю звільнення працівника за п. 1 ст. 41 КЗпП України, якщо порушення носили систематичний (тривалий), а не разовий характер. Зокрема, не дає право власнику на звільнення працівника за послаблення контролю за роботою підлеглих працівників.

Крім того, звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов'язків у нього мають бути витребувані письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень.

Як встановлено судом, комплексна документальна ревізія фінансово-господарської діяльності ВП «Івано-Франківське УБМР і ЦС» була проведена в період з 27.07.2015 року по 28.08.2015 року, а порушення, встановлені в акті, були вчинені працівниками управління в період до 01.07.2015 року (закінчення періоду, за який проводилась ревізія). Отже, станом на 06.07.2016 року шестимісячний строк притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності (у виді звільнення) сплив. При цьому, суд зазначає, що винесення наказу № 193/ос від 29.12.2016 року не впливає на перебіг строку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності і така наступає саме в момент винесення наказу про фактичне звільнення, а не про заявлення про наміри застосувати стягнення.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що наказ від 06 липня 2016 року, яким позивача звільнено з посади, винесений після спливу строку притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності.

Окрім того, суд першої інстанції з висновками якого погоджується і колегія суддів, прийшов до вірного висновку, що в наказах від 29 грудня 2015 року та 06 липня 2016 року відповідач не зазначив, за яке конкретне однократне грубе порушення трудових обов'язків ОСОБА_5 підлягає звільненню, за яких обставин було вчинено проступок, характер останнього, у чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

А відтак, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про скасування наказів та поновлення ОСОБА_5 на посаді начальника виробничого підрозділу «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», є вірним.

Вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції враховував наступне.

Відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 8 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 6 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 р., задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Так, суд першої інстанції взяв до розрахунку заробітна плата отримана ОСОБА_5 у вересні та грудні 2015 року, оскільки, в наступні місяці позивач не працював у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з розрахунком заробітної плати за грудень 2015 року (скорегованої у січні 2016 року) (а.с.26,27) у грудні 2015 року ОСОБА_5 фактично відпрацьовано 8 годин та отримано 221,15 грн. заробітної плати. У вересні відпрацьовано 136 годин та нараховано 7114 грн. заробітної плати.

Відтак, за вказані два місяці позивачем було:

відпрацьовано: 136 год. + 8 год. = 144 години;

нараховано: 221,15 грн. + 7114 грн. = 7335,15 гривень заробітної плати.

Середньогодинний заробіток ОСОБА_5 виходячи з попередніх розрахунків складає: 7335,15 грн. / 144 год. = 50,94 грн. (за одну годину).

Кількість робочих днів та годин (входячи з розрахунку восьмигодинного робочого часу) за період з наступного дня після звільнення ОСОБА_5 (07.07.2016 року) по день розгляду справи в суді (07.09.2016 року) складає:

- у липні 17 дн. 136 робочих годин;

- у серпні 22 дн. 176 робочих годин;

- у вересні 5 дн. 40 робочих годин. Всього: 136 + 176 + 40 = 352 робочих год.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_5 в період з 07.07.2016 року по 07.09.2016 року судом першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, проведено розрахунок наступним чином: 352 роб. год. х 50,94 грн. = 17930,88 грн.

За таких обставин, з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_5 вірно стягнуто суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 07.07.2016 року по 07.09.2016 року у розмірі 17930,88 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки, судом вірно надано оцінку зібраним у справі доказам, які безперечно свідчать про прийняття ним правомірного рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, без будь-яких доданих до неї належних та допустимих доказів, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_7