Справа №592/1856/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 22-ц/788/691/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_4, та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Суми

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми, третя особа - публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми на користь ОСОБА_3 8 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині за необґрунтованістю.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі позивач в особі свого представника ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення змінити та стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, заподіяної у зв'язку професійними захворюваннями, 16 500 грн.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає в тому, що у позивача значно погіршився стан здоров'я та загальне самопочуття, у зв'язку з чим він змушений постійно приймати ліки.

У зв'язку з погіршенням слуху позивачу тяжко спілкуватися з рідними, що призводить до непорозуміння. Він страждає через легеневі болі, що заподіює йому значні моральні страждання, переживання, не може тривалий час знаходитися в погано провітрюваних приміщеннях, у зв'язку з чим виникають проблеми при переїзді в громадському транспорті, зазнає фізичного болю у зв'язку з нападами ускладненого дихання, постійною задишкою, важкістю та хрипами у грудях, відчуває постійну втому. Приступи кашлю в місцях скупчення людей звертають до позивача нездорову увагу з боку оточуючих. Такий стан здоров'я перешкоджає йому спілкуватися з друзями, рідними. Він періодично змушений звертатися до лікарняних закладів, проходити обстеження - це гнобить і примушує відчувати себе неповноцінною людиною, з роками ці почуття посилюються.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процессуального права, неповне з'ясування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, не належну оцінку моральних та фізичних страждань позивача, просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову до відділення Фонду.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, з яких кожен підтримав свою апеляційну скаргу з мотивів, в них викладених, та заперечує проти скарги іншої сторони, представника третьої особи, яка заперечує проти скарги відповідача в частині доводів про те, що відділення Фонду не повинне відповідати за позовом, та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

22 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 06 квітня 1984 року по 30 вересня 2003 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

У травні - червні 2003 року він перебував на обстеженні та лікуванні в НДІ гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету.

Внаслідок обстеження у нього встановлене професійні захворювання: Коніотуберкульоз (силікоз І ст. І/І, s/s, повільний розвиток, залишкові зміни спонтанно вилікуваного туберкульозу легенів у вигляді кальцинатів МБТ-; УП БгрДУ. Хронічний обструктивний бронхіт ІІ стадії у фазі неповної ремісії пилової етиології. Емфізема легень другої стадії. Легенева недостатність другого ступеню. Нейросенсорна туговухість ІІІ ступеню професійного характеру.

Повідомленням про професійне захворювання встановлено, що його працездатність обмежена, протипоказана робота, пов'язана з дією пилу, токсичних, алергізуючих, подразнюючих речовин, шумом, несприятливими метеофакторами, важкою фізичною працею.

26 червня 2003 року на підставі повідомлення про професійне захворювання за формою П-3 був складений акт №67 розслідування професійного захворювання за формою П-4 за участю представників ПАТ «Сумське МНВО», міської санепідемстанції та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

В п. п. 14, 15 Акту зазначено, що професійні захворювання виникли у зв'язку з недосконалістю технологічного процесу, неефективністю засобів індивідуального захисту органів дихання і слуху; причина професійного захворювання - проведення робіт в умовах підвищеного шуму, оксиду марганцю, залізного агломерату, діоксину азоту, пилу.

14 жовтня 2003 року йому вперше встановлено 55% втрати професійної працездатності безтерміново.

27 квітня 2004 року клінікою професійних захворювань Інституту медицини праці Академії медичних наук України підтверджено діагноз, встановлений НДІ ГП та ПЗ ХНМУ, що підтверджується випискою з історії хвороби №553.

У зв'язку з професійним захворюванням йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 16 500 грн., яка полягає у тому, що він втратив здоров'я, професійні захворювання спричиняють йому моральні страждання, порушують його нормальні життєві зв'язки та звички, що потребує від нього додаткових зусиль для організації його життя.

У нього значно погіршився стан здоров'я та загальне самопочуття, йому важко дихати, виникли болі, постійний шум у вухах, в звязку з чим змушений постійно приймати ліки, не має змоги займатися фізичною працею, переносити тяжкості, довго ходити. Такий стан здоров'я перешкоджає спілкуватися з друзями, рідними.

Просив стягнути з відповідача на його користь 16 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, слід покласти на відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Суми, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин - встановлення МСЕК ступеню втрати професійної працездатності діяв Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно якого моральна шкода відшкодовувалась за рахунок Фонду соціального страхування.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 06 квітня 1984 року по 30 вересня 2003 року позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 5-7).

Згідно акту № 67 від 23 червня 2003 року розслідування професійного захворювання форми П-4, професійні захворювання позивача, наявність яких встановлена НДІ гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету, виникли за таких обставин: недосконалість технологічного процесу, неефективність засобів індивідуального захисту органів дихання і слуху, причина професійного захворювання - робота в умовах підвищеного рівня шуму і шкідливих речовин (а.с. 9 - 10).

Згідно виписки із медичної картки хворого клініки професійних захворювань Інституту медицини праці Академії медичних наук України №17/1192 від 27 квітня 2004 року, де позивач перебував на лікуванні з 13 квітня 2004 року по 28 квітня 2004 року, йому встановлено діагноз: коніотуберкульоз (t/t; 1/0; t/b; p/i; f/r), ускладнений хронічним бронхітом у фазі затихаючого загострення, ДН першого ступеню. Двустороння сенсоневральна туговухість з легкою ступінню (ІІ) зниження слуху. Захворювання професійне з 2003 року, регрес безтерміново з 2003 року.

Супутній діагноз: ІХС: дифузний кардіосклероз з екстрасистолічною аритмією. Гіпертонічна хвороба І ст., СН 0. Виразкова хвороба ДПК. Жовчокам'яна хвороба. Хронічний калькульозний холецистит. МКБ, стан після оперативного лікування мочеточника (а.с.12).

Згідно довідки до акту огляду спеціалізованої МСЕК м. Суми № 005996 від 14 жовтня 2003 року, позивачу встановлено 55% втрати професійної працездатності безтерміново та рекомендоване санаторне лікування в теплу пору року (а.с.11, 25-28).

Відповідно до п. п. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку, Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку виплатити грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно з ч. 3 ст. 28 вказаного Закону у зазначеній редакції, за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Як вбачається з матеріалів справи, висновком МСЕК від 14 жовтня 2003 року позивачу було вперше встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності безтерміново.

Спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди позивачеві виникли з моменту встановлення вперше факту стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 14 жовтня 2003 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, суд першої інстанції правильно застосував закон, що діяв на момент виникнення правовідносин та стягнув кошти на відшкодування моральної шкоди з відповідача - відділення Фонду, оскільки такий обов'язок за законом покладався на відповідача.

Посилання відповідача на те, що з 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», згідно із ч. 8 ст. 36 якого відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, а тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, не спростовують висновків суду.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з послідуючими змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року, у справі № 6-26цс12.

Згідно рішення Коснтитуційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Таким чином, суд вірно стягнув кошти на відшкодування моральної шкоди позивачеві з відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено судом з урахуванням розміру втрати позивачем професійної працездатності, ступеню доведеності ним характеру і обсягу моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків, з дотриманням вимог розумності, виваженості і справедливості, що узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Заподіяння моральної шкоди позивачеві при наявності у нього зазначених професійних захворювань є очевидним, а тому доводи відповідача в скарзі про те, що з цього приводу відсутній медичний висновок і позивачеві сплачена одноразова допомога у сумі 10640 гр., що компенсує моральний аспект страхового випадку, є безпідставними.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Суми відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -