ухвала

іменем україни

23 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

МаляренкаА.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, зазначивши, що 04 вересня 2014 року він надав ОСОБА_4 у борг 16 тис. грн з кінцевим терміном повернення - 04 жовтня 2014 року. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_4 борг не повернув, позивач просив стягнути на свою користь із відповідача 16 тис. грн боргу, 8 192 грн інфляційних втрат, 399 грн 78 коп. - 3 % річних за час прострочення сплати боргу та судові витрати.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 02 лютого 2016 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 16 тис. грн боргу, 8 192 грн інфляційних втрат, 399 грн 78 коп. - 3 % річних за час прострочення сплати боргу та 511 грн 60 коп. судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалене у справі рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_5 від 29 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року № 307/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_8., у результаті чого 11 жовтня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Поняття договору позики визначено у ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених упостановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У той же час відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що 04 вересня 2014 року ОСОБА_4 написав розписку, в якій зазначив, що він отримав до написання розписки від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 16 тис. грн, які зобов'язався повернути останньому не пізніше 04 жовтня 2014 року.

Згідно з висновком Білозерського РВ УМВС України в Херсонській області № 2384 за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 04 вересня 2014 року у журналі ЄО за № 4526 за заявою ОСОБА_4, 04 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернувся в органи міліції із заявою про порушення кримільного провадження відносно ОСОБА_3, який змусив його написати розписку про отримання грошей у борг та погрожував фізичною розправою. Під час відпрацювання матеріалів установлено, що ОСОБА_4 у ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, проводив роботи із ремонту покрівлі, але неякісно виконав роботи та написав ОСОБА_3 розписку, що поверне гроші, які йому заплатили. Згідно з поясненнями ОСОБА_3, ОСОБА_4 добровільно, без морального тиску написав розписку про взяття в борг грошей у сумі 16тис грн.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30 січня 2015 року, за заявою ОСОБА_4, останній 04 грудня 2014 року звернувся в органи міліції із заявою, в якій просив вжити заходів стосовно ОСОБА_3, який 28 листопада 2014 року близько 21 год. на вул.Станіславське шоссе у смт Білозерка погрожував йому фізичною розправою. Допитаний як потерпілий ОСОБА_4 пояснив, що у серпні 2014 року він неофіційно працював за наймом у ОСОБА_3, а саме перекривав дах будинку. Брав гроші у ОСОБА_3 за виконану роботу. Через деякий час ОСОБА_3 повідомив його, що призупиняє виконання будівельних робіт, при цьому не пояснив чому саме. У подальшому ОСОБА_3 найняв інших працівників та став вимагати повернення йому грошей за ремонтні роботи, посилаючись на те, що він неякісно зробив роботу та по завищеній ціні.

Станом на час розгляду справи в суді вищевказана постанова про закриття кримінального провадження від 30 січня 2015 року за заявою ОСОБА_4 скасована на підставі постанови прокурора Білозерського району Херсонської області від 17 листопада 2015 року, кримінальне провадження направлено до слідчого відділу Білозерського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області для проведення подальшого розслідування.

Допитаний під час розгляду справи свідок ОСОБА_6 пояснив, що у серпні 2014 року він допомагав своєму сину виконувати роботи з перекриття даху у ОСОБА_3 Зробивши частину роботи, а саме демонтаж покрівлі, ОСОБА_3 заплатив сину гроші, однак у подальшому почав вимагати повернення зазначених грошей та примусив його під моральним тиском написати розписку. Жодних грошей у борг його син у ОСОБА_3 не брав, а тому син звернувся в органи міліції із заявою з цього приводу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог розписка не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України, так як не посвідчує передання грошових сум позикодавцем позичальнику, а між сторонами фактично склалися правовідносини, які регулюються ст. 837 ЦК України (договір підряду) або ст. 875 ЦК України (договір будівельного підряду), та внаслідок неналежного виконання відповідачем робіт за вказаними договорами, замовник вправі вимагати повернення коштів за неякісну роботу.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

При цьому суд надав належну оцінку тій обставині, що під час розгляду справи в суді представник позивача не змогла пояснити, коли саме, при яких обставинах позивач надав відповідачу, який є для нього посторонньою особою, зазначену в розписці грошову суму та в яких купюрах, а особисто позивач відмовився від явки в судове засідання для надання пояснень з приводу позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 лютого 2016 року скасувати, рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.В. Ступак