У х в а л а

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 2 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 24 червня 2004 року працювала лікарем санаторію-профілакторію ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе», а з 4 жовтня 2015 року - лікарем ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у зв'язку з переведенням.

21 січня 2015 року на підставі наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 178 її було звільнено з посади лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення з посади лікаря було проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства та з порушенням її прав як працівника.

Підставою для розірвання трудового договору сталаїї невідповідність запропонованій посаді лікаря-кардіолога.

Для проходження навчання по спеціалізації «Кардіологія» вона 28 листопада 2014 року подала документи до державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти МОЗ України» на проходження навчання по спеціалізації «Кардіологія». Проте її було звільнено з посади лікаря TOВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі зміною організації виробництва праці.

Вважала, що в першу чергу власник чи уповноважений ним орган повинен запропонувати працівнику роботу, яка відповідає роду його діяльності і тільки при відсутності такої роботи працівнику може бути запропонована інша робота. Тому вважала, що її звільнення відбулось без дотримання вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також на момент звільнення вона була членом профспілки і її звільнення відбулося без згоди профспілкового комітету ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя».

Відповідач при її звільненні порушив порядок проведення розрахунку з працівником по сумі виплати вихідної допомоги, так як на день звільнення ці суми їй не були виплачені.

Крім того, вважала, що їй завдано моральну шкоду у зв'язку з порушенням нормальних життєвих зв'язків, на даний час, вона в силу свого віку, не може знайти роботу, таким чином позбавлена можливості заробляти собі кошти на життя.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» № 178 від 21 січня 2015 року про її звільнення з посади лікаря на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити її з 21 січня 2015 року на роботі на посаді лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2015 року по день постановлення рішення суду, але не менше ніж 11 292 грн 60 коп., а також 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» № 178 від 21 січня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря на підставі п. 1 ст 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21 січня 2015 року на роботі на посаді лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя».

Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2015 року по день постановлення рішення суду, але не менше ніж 11 292 грн 60 коп., а також 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 2 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено суму відшкодування з 5 тис. грн до 1 тис. грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, з висновком якого погодився апеляційний суд, змінивши при цьому рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, виходив із того, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм трудового законодавства.

Встановлено й це убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом установлено, що 24 червня 2004 року наказом № 517 ОСОБА_1 була прийнята лікарем санаторію-профілакторію ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе».

Наказом № 248 від 3 жовтня 2013 року ОСОБА_1 було звільнено з посади лікаря на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з переведенням до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя».

Наказом № 456 від 4 жовтня 2013 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду лікаря до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у зв'язку з переведенням.

Наказом № 104 від 3 листопада 2014 року «Про зміни в організації виробництва та праці в санаторії-профілакторії» скорочено дві посади лікаря, на одній із цих посад працювала ОСОБА_1

Розпорядженням № 672/1 від 21 листопада 2014 року ОСОБА_1 була ознайомлена про наступне звільнення та їй запропоновано посади: лікар-кардіолог, медична сестра та гардеробник-прибиральник службових приміщень спортивного манежу (сезонна робота).

ОСОБА_1 із запропонованих посад вибрала посаду лікаря-кардіолога, про що було повідомлено директора ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» ОСОБА_2

Наказом № 178 від 21 січня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади лікаря на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при складанні акту від 21 листопада 2014 року були порушені права ОСОБА_1, оскільки їй було запропоновано вакансію, для отримання якої потрібно було пройти курси спеціалізації, але згідно вимог ч. 1 ст. 40 КЗпП України при запропонуванні вакансії при вивільненні працівника підприємство не повинно вимагати додаткові документи.

Крім цього, звільнення ОСОБА_1 відбулося без згоди профспілкового комітету, що є порушенням вимог ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

При цьому доводи відповідача, що ОСОБА_1 не була членом профспілкового комітету були предметом перевірки та дослідження судів і не знайшли свого підтвердження.

Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Таким чином, підстав для звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» не було: ОСОБА_1 погодилася на запропоновану вакансію, для цього пройшла цикл навчання за спеціальністю «кардіологія», а також відповідачем не було враховано переважне право позивача на залишенні на роботі у порівнянні з ОСОБА_3, яка тільки у листопаді 2014 року пройшла атестацію за спеціальністю лікаря-кардіолога.

Також судом вірно встановлено, що відповідачем при звільненні позивача за ч. 1 ст. 40 КЗпП України було порушено порядок проведення розрахунку з працівником.

Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. п. 1, 2, 6 ст. 40 цього кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди вірно керувалися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та правильно визначили середньоденну заробітну плату.

Враховуючи те, що факт порушення відповідачем трудових прав працівника є встановленим, відтак наявні підстави для відшкодування моральної шкоди згідно ст. 23 ЦК України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахував вищевказані вимоги закону, належним чином перевірив доводи і заперечення сторін, надані ними докази та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди, правильно виходив із засад розумності та справедливості.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не убачається.

З урахуванням викладеного та положення ч. 2 ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2015 року в незміненій частині при апеляційному перегляді та рішення апеляційного суду Запорізької області від 2 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик