Справа № 162/983/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Труш В.О.
Провадження № 22-ц/773/743/16 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності.

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_3 за його заявою на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України залишено без розгляду.

Разом з тим, в судовому засідання 23 березня 2016 року представник відповідача ОСОБА_2 звернулася до суду з усним клопотанням про стягнення з позивача на користь відповідача понесених нею витрат на правову допомогу, покликаючись на протиправність та необґрунтованість дій позивача.

Оскаржуваною ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 23 березня 2016 року в задоволенні вказаного клопотання представника відповідача відмовлено.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції в цій частині скасувати та постановити нову ухвалу, якою дані вимоги задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Саме таким вимогам відповідає оскаржувана ухвала суду.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2015 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності.

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 26 червня 2015 року за клопотанням сторони відповідача провадження у даній справі зупинено до вирішення іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою цього ж суду від 22 лютого 2016 року провадження у даній справі відновлено, оскільки ухвалою суду від 09 лютого 2016 року в справі за позовом про поділ спільного майна подружжя провадження закрито у зв'язку із визнанням судом мирової угоди між сторонами.

В ході розгляду даної цивільної справи позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, яка задоволена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як визначено ст.11 ЦПК України, з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України уразі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Абзацом 3 пункту 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року роз'яснено, що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов'язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач (статті 10, 11 ЦПК), при цьому саме по собі пред'явлення позову не може свідчити про необґрунтованість дій позивача.

Таким чином, за змістом ч. 3 ст. 89 ЦПК України, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов'язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що саме по собі подання позову до суду та заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Крім того, звернення до суду з позовом є суб'єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Оскільки клопотання відповідача не містить в собі підтверджених належними доказами доводів щодо необґрунтованих дій позивача, тому підстав для компенсації судових витрат, здійснених ОСОБА_4, лише за те, що позивач подав заяву про залишення його позову без розгляду, у суду першої інстанції не було.

Враховуючи наведені норми Закону, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та підстав для її скасування чи зміни не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 23 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді