ухвала

іменем україни

19 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, визнано незаконним та скасовано наказ від 02 червня 2014 року № 24-к про звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов'язано відповідача видати ОСОБА_4 трудову книжку та внести відомості про звільнення її з посади радника генерального директора за власним бажанням 16 червня 2014 року за ст. 38 КЗпП України, а також стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» (далі - ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини») на користь ОСОБА_4 2 639 грн 09 коп. заборгованості із заробітної плати, 22 323 грн заборгованості за виплатою допомоги за тимчасову непрацездатність, 75 600 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 75 600 грн середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, 10 886 грн 54 коп. компенсації за невикористану щорічну відпустку та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Однак рішення суду станом на вересень 2015 року не виконано, а відповідно до виконавчих проваджень станом на 09 грудня 2015 року виконано частково.

Посилаючись на ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути середній заробіток по день фактичного розрахунку, а також моральну шкоду, яку обґрунтовує тим, що своїми діями відповідач позбавив її можливості працевлаштуватися, підтвердити досвід за фахом, що позбавило позивача її засобів для існування і призвело до непорозумінь в сім'ї.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року, позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 24 листопада 2014 року по 15 вересня 2015 року у сумі 136 350 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 24 листопада 2014 року по 28 вересня 2015 року у сумі 142 425 грн.

Стягнуто Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» на користь держави судовий збір у розмірі 2 787,75 грн за вимогу майнового характеру та 487,20 грн за вимогу немайнового характеру.

У касаційній скарзі ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» просить скасувати судові рішення, закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вина в невиплаті належних позивачеві при звільненні грошових сум встановлена рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року. Порушення права припинене та виплата належних позивачу грошових сум здійснена лише під час провадження в суді першої інстанції, що є підставою для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 24 листопада 2014 року по 15 вересня 2015 року на підставі ст. 117 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги щодо закриття провадження у справі, не застосування судами строку позовної давності у три місяці, відсутності вини відповідача у затримці розрахунку та повторного стягнення моральної шкоди, є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 лютого 2013 року ОСОБА_4 була призначена на посаду радника генерального директора ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини».

Наказом заступника генерального директора ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» від 02червня 2014 року № 24-к ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади з 02 червня 2014 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року визнано незаконним наказ від 02 червня 2014 року № 24-к про звільнення ОСОБА_4 з роботи за п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, зобов'язано відповідача видати їй трудову книжку та внести до неї відомості про звільнення позивача з посади радника Генерального директора за власним бажанням 16 червня 2014 року за ст. 38 Кодексу Законів про працю України, стягнуто з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати в розмірі 2 639,09 грн, заборгованість за виплатою допомоги за тимчасову непрацездатність в розмірі 22 323,00 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 10 886,54 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 600,00 грн, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 75 600,00 грн, моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року зазначене рішення суду залишено без змін.

23 квітня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчі листи № 2- 4905/2014 на підставі зазначеного рішення суду.

Відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 07 грудня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4905/14 виданого 23 квітня 2015 року про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75 600,00 грн закінчено у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі згідно з платіжним дорученням від 02 грудня 2015 року № 12690.

Як вбачається з відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 07 грудня 2015 року грошові кошти на погашення зазначеного боргу перераховано на рахунок з обліку депозитних сум відділу 28 вересня 2015 року та 29 вересня 2015 року, а тому, фактично та остаточно зазначена виплата проведена відповідачем 29 вересня 2015 року.

Відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 26 листопада 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4905/14, виданого 23 квітня 2015 року, про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки у сумі 75 600,00 грн закінчено у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі згідно з платіжним дорученням від 19 листопада 2015 року № 12328 .

Як вбачається з відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 11 грудня 2015 року грошові кошти на погашення зазначеного боргу перераховано на рахунок з обліку депозитних сум відділу 14 вересня 2015 року та 15 вересня 2015 року, а тому, фактично та остаточно зазначена виплата проведена відповідачем 15 вересня 2015 року.

Відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 26 листопада 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4905/14, виданого 23 квітня 2015 року, про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10 886,54 грн закінчено у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі згідно з платіжним дорученням від 19 листопада 2015 року.

Відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 01 грудня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4905/14, виданого 23 квітня 2015 року, про стягнення заборгованості в сумі 24 962,09 грн (заборгованість із заробітної плати в розмірі 2 639,09 грн, заборгованість за виплатою допомоги за тимчасову непрацездатність в розмірі 22 323,00 грн) закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду.

Постановами ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 13 жовтня 2015 року та 01 грудня 2015 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2-4905/14, виданих 23 квітня 2015 року, про зобов'язання відповідача видати позивачу трудову книжку та внесення в неї відомостей закінчені у зв'язку з виконанням рішення суду.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко І.М. Завгородня О.М. Ситнік