АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого-судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

встановила:

в жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на кімнати 2-6, площею 5,5 кв.м., 2-2, площею 5,6 кв.м., 2-4, площею 5,0 кв.м., 2-5, площею 8,4 кв.м., а також на сарай (Е), площею 50 кв.м., у АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він проживає у вказаному будинку, який належав його батькам, проте, після їх смерті не зміг оформити на себе право власності, хоча проживає у вказаних жилих приміщеннях і користується сараєм більше 10 років.

Позивач вважав, що набув право власності за набувальною давністю на спірні кімнати та сарай, оскільки користується ними, провадив будівельні та ремонтні роботи у зазначених будівлях та приміщеннях у 2003 році, сплачував комунальні послуги, встановив газовий котел та лічильники, отримував листи.

Рішенням суду від 8 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач посилається на невиконання судом першої інстанції вимог процесуального права, оскільки суд не надав оцінку доказам та не навів мотивів, з яких не прийняв письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Також позивач вважає, що суд не дослідив момент заволодіння річчю, а посилається лише на докази та факти під час володіння, та дійшов хибного висновку про недобросовісність моменту заволодіння річчю.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які просили залишити рішення суду без змін, враховуючи письмові пояснення відповідача

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/5076/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
ОСОБА_2, яка не заперечувала проти позову, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Жовтневого

- 2 -

районного суду м. Києва від 7 липня 1994р. визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за кожним право власності на 1/10 частину АДРЕСА_1.

Відповідно до договорів дарування від 28 березня 1995р., які посвідченні державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Нікітіною А.А., ОСОБА_3 та ОСОБА_10, від імені яких діяв ОСОБА_1, подарували кожний 1/10 частину АДРЕСА_1 ОСОБА_7

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. 18 травня 2005р., ОСОБА_7 успадкувала 1/10 частину АДРЕСА_1 після ОСОБА_8

Зазначені рішення суду, договори дарування та свідоцтво про право на спадщину зареєстровані у Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Колесниченко М.О. 8 грудня 2006р. та зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 22 грудня 2006р. , ОСОБА_3 є власником 4/10 частин АДРЕСА_1, як спадкоємець за заповітом ОСОБА_7

На підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. 25 квітня 2013р., ОСОБА_15 подарувала ОСОБА_10 1/10 частину будинку по АДРЕСА_1

Ѕ частина АДРЕСА_1 належить ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу від 9 квітня 2015р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добровільно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, позивач повинен був довести, що він заволодів майном (спірними приміщеннями) добросовісно, тобто при заволодінні майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, таке заволодіння було відкритим та безперервним протягом десяти років.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 4/10 частин АДРЕСА_1, до яких входять спірні приміщення, належали ОСОБА_7, яка проживала у вказаній частині будинку та користувалася спірними приміщеннями до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою ДЕЖ-913 м. Києва і не заперечував під час судового розгляду позивач.

Крім того, позивач був обізнаний про право власності ОСОБА_7, його матері, на спірні приміщення, так як виступав довіреною особою ОСОБА_3 та ОСОБА_10 при укладенні договорів дарування частини будинку ОСОБА_7 у березні 1995р. Також позивач не заперечував вказаних обставин при розгляді справи судом першої інстанції.

Таким чином, відсутній факт заволодіння позивачем спірним майном, який є підставою для визнання права власності за набувальною давністю.

Сам факт тривалого проживання позивача у спірних приміщеннях, догляд за матір'ю, здійснення ремонтних робіт, оплата комунальних послуг, не є підставою для висновку про заволодіння майном, яке належало ОСОБА_7, у розумінні ст. 344 ЦК України і не може

- 3 -

бути підставою для визнання права власності відповідно до вказаної норми матеріального права, так як власник майна ОСОБА_7 проживала у спірних приміщеннях, тобто користувалася своєю власністю, і розпоряджалася нею на власний розсуд, не заперечуючи проти проживання позивача.

Також під час судового розгляду було встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 існує спір стосовно користування спірними приміщеннями, так як позивач чинить ОСОБА_3 перешкоди у користуванні його власністю, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2009р., яким ОСОБА_3 вселено у будинок та зобов'язано ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні будинком. За поясненнями відповідача ОСОБА_3 у апеляційному суді позивачем вказане рішення суду не виконується.

Отже, вказаними обставинами доведено, що позивач заволодів спірними приміщеннями не добросовісно, що також виключає визнання за ним права власності відповідно до ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було досліджено момент заволодіння річчю та не враховано, що позивачем у 2003р. здійснювали добудови до будинку, що підтверджується відповідними доказами - чеками на придбання будівельних матеріалів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що позивач проживав разом із своєю матір'ю, яка була співвласником спірної частини будинку, що виключає можливість заволодіння позивачем майном у розумінні ст. 344 ЦК України та набуття права власності на нього.

Крім того, з грудня 2006р. співвласником частини спірних приміщень є ОСОБА_3, який заперечує проти володіння спірним майном позивачем, про що останній обізнаний, тому правові підстави для визнання права власності позивача за набувальною давністю відсутні.

При цьому, здійснення будівельних та ремонтних робіт, сплата комунальних послуг, утримання житла, у тому числі після смерті ОСОБА_7, не є підставою для набуття права власності на підставі ст. 344 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання позивача на те, що судом у порушення норм процесуального права не були допитані свідки та не була призначена судова будівельно-технічна експертиза, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки обставини, для встановлення яких позивач просив допитати свідків та призначити судову експертизу, не мають значення для вирішення даного спору, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача про допит свідків та призначення експертизи.

Судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

- 4 -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: