Справа №478/876/15-ц 27.04.2016 27.04.2016 27.04.2016
Провадження №22-ц/784/781/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.

суддів: Довжук Т.С., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: ОСОБА_1 представника позивача, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Казанківського районного суду від 16 лютого 2016 року у справі за його позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення банківського вкладу, процентів за користування грошовими коштами, пені та 3% річних,

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (далі ОСОБА_4) про повернення банківського вкладу, процентів за користування грошовими коштами, пені та 3% річних.

Позивач зазначав, що 19 травня 2008 року між ним та Банком було укладено договір банківського вкладу № SAMDN 9145 на суму 25 євро зі щомісячним поповненням щонайменше на 10 євро і процентною ставкою 10,5% річних. Вказаний договір укладено на території Автономної Республіки Крим строком на 12 місяців та 1 день з подальшою його пролонгацією щоразу на такий же строк.

У зв'язку з анексією Автономної Республіки Крим у 2014 році він переїхав проживати на материкову частину України та в даний час зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України. В грудні 2014 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення депозитного вкладу, відсотків за користування грошовими коштами. Однак йому було відмовлено з тієї підстави, що банк припинив свою діяльність в Криму у звязку з окупацією Криму.

Позивач зазначав, що за період з травня 2008 року по червень 2015 року розмір вкладу склав 725 євро, а відсотки за користування грошовими коштами 429,7 євро.

Посилаючись на викладене та незаконність відмови у видачі депозитного вкладу, позивач просив суд стягнути з Банку суму вкладу у розмірі 725 євро та 429,7 євро відсотків за користування грошовими коштами, а всього -1154, 57 євро, що еквівалентно 27003 грн. 08 коп.

Крім цього, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивач просив стягнути на його користь з Банку пеню за несвоєчасне виконання зобовязань в розмірі 5980 грн. 72 коп. та 3% річних, що складає 368 грн. 58 коп.

Рішенням Казанківського районного суду від 16 лютого 2016 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та на неналежну оцінку доказів, які він надав на підтвердження своїх вимог, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження обставин щодо укладення договору вкладу, внесення щомісячних платежів щодо збільшення вкладу, а також інформації із некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», яка знаходиться на території Автономної Республіки Крим, на підтвердження того, що ця організація не придбала прав вимоги за даним вкладом.

ОСОБА_4 в повній мірі погодитись з таким висновком суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2008 року між ОСОБА_3 та Банком було укладено договір вкладу № SAMDN 9145 «Копилка детям» з особовим рахунком № 6403 та видано електронну ощадну книжку № 003118. Згідно умов договору сума вкладу складає 25 євро, з регулярним поповненням вкладу на 10 євро та з процентною ставкою по вкладу - 10,5% річних. Строк дії договору визначено терміном до 20 травня 2009 року з правом пролонгації на такий же строк, якщо вкладник до закінчення строку не звернеться до Банку із письмовою заявою про відмову від продовження строку (а.с. 12).

Дана обставина підтверджується оригіналами договору «Вклад «Копилка детям» від 19 травня 2008 року, договором доручення від 19 травня 2008 року, додатком №1 до договору доручення від 19 травня 2008 року (а.с 275 - 279).

Згідно оригіналу квитанції від 19 травня 2008 року, позивачем за договором вкладу через касу Севастопольської філії Банку внесено 25 євро, що по курсу співвідношення гривни до євро, встановленому Національним Банком України станом на 27 квітня 2015 року, складає 714 грн. (а.с. 274).

Банк не надав належних доказів, які спростовували б наявність між сторонами зобовязань за договором вкладу та внесення позивачем на вказаний особовий рахунок 25 євро.

Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Наведені обставини свідчать, що позивач належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України довів факт укладення договору депозиту та внесення на рахунок 25 євро.

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Банку із письмовою заявою про виплату грошових коштів за депозитним вкладом (а.с. 17-18). Листом від 14 січня 2015 року відповідачем було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги з посиланням на те, що кошти вносились у відділенні Банку на території Автономної Республіки Крим, яке припинило діяльність у звязку з окупацією (а.с.19)

ОСОБА_4 здійснює свою діяльність на території України і припинення діяльності його структурного підрозділу в Автономній Республіці Крим не є підставою для припинення договірних зобовязань за даним договором вкладу.

За положеннями статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України ОСОБА_4 виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, зазначені обставини свідчать про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_3 з Банку вкладу в розмірі 25 євро та відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 10, 5 % річних за період з 19 травня 2008 року по 09 червня 2015 року, що складає 18, 37 євро (25 євро х 10,5% = 2,63 євро х 7 років), та еквівалентно 524 грн. 65 коп. Доказів на підтвердження того, що пролонгація договору не здійснювалась ОСОБА_4 не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що 3% річних від простроченої суми підлягає стягненню з 14 січня 2015 року, тобто з дати відмови Банку в задоволенні вимог позивача, по 04 червня 2015 року, як зазначено в позові, що складає 141 день (а.с. 1-8, 19)

Із урахуванням вимог ч.2 ст. 625 ЦК України на користь позивача із Банку слід стягнути 3% річних, що становить 14 грн. 10 коп. (714 грн. + 524,65 грн. = 1278, 65 грн. х 3% = 37 грн. 14 коп. : 365 днів = 0,1 грн. х 141 день = 14 грн. 10 коп.)

Таким чином, на користь позивача із Банку слід стягнути заборгованість за договором вкладу в розмірі 25 євро, що еквівалентно 714 грн., відсотки за користування грошовими коштами за період з 19 травня 2008 року по 09 червня 2015 року в розмірі 18, 37 євро, що еквівалентно 524 грн. 65 коп. та 3% річних, що складає 14 грн. 10 коп., а всього 1252 грн. 75 коп.

Що стосується вимог позивача про стягнення пені в розмірі подвійної ставки Національного Банку України за прострочення повернення вкладу, то у їх задоволенні слід відмовити, оскільки договором даного банківського вкладу та положеннями параграфом 3 глави 71 ЦК України така відповідальність не передбачена.

Як видно із договору доручення від 19 травня 2008 року та додатку №1 до цього договору ОСОБА_4 зобовязався здійснювати щомісячно перевод особистих коштів ОСОБА_3 в розмірі 10 євро з платіжної карти №635166 на поточний рахунок №6403 (а.с.13-14).

Мотивуючи зазначені вимоги про стягнення збільшеного вкладу, який, як зазначав позивач, утворився шляхом щомісячного перерахування 10 євро із платіжної карки на його особовий рахунок, він послався на виписку про рух коштів по платіжним карткам за період з 01 червня 2008 року по 31 березня 2012 року та з 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 року (а.с. 29 61). ОСОБА_4 ці документи не є належними та допустимими доказами (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) на підтвердження грошових зобовязань Банку перед позивачем, оскільки не містять підпису повноважної особи Банку, відповідальної за складання цих виписок, та печатки цієї установи. Крім цього, зазначені виписки не містять відомостей щодо особи, по рахунках якої здійснювався рух грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення вкладу в розмірі 700 євро, відсотків за користування цими коштами, пені та 3% річних, нарахованих позивачем на дану суму боргу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не повно зясував фактичні обставини справи, не в повній мірі виконав вимоги ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо розяснення позивачу права на надання оригіналів документів на підтвердження укладення договору вкладу, що відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування в повному обсязі та ухвалення нового рішення, яким слід задовольнити вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення вкладу в розмірі 25 євро, що еквівалентно 714 грн., відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 18,37 євро, що еквівалентно 524 грн. 65 коп. та 3% річних, що становить 14 грн. 10 коп. В задоволенні вимог щодо стягнення вкладу в розмірі 700 євро, який утворився шляхом щомісячного перерахування 10 євро на особовий рахунок позивача, відсотків за користування цими кредитними коштами, пені, 3% річних, нарахованих позивачем на цю суму відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України на користь держави з Банку підлягає стягненню судовий збір в розмірі 511 грн. 56 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду від 16 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний вклад в сумі 25 євро, що еквівалентно 714 грн., та відсотки за користування грошовими коштами в сумі 18, 37 євро, що еквівалентно 524 грн. 65 коп., а всього 43,37 євро, що еквівалентно 1238 грн. 65 коп., 3% річних, а всього 1238 (одна тисяча двісті тридцять вісім) грн. 65 коп.

Стягнути на користь держави з ПАТ КБ «Приватбанк» 511 (пятсот одинадцять) грн. 56 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.С. Довжук

ОСОБА_5