Номер провадження: 22-ц/785/3051/16
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи на боці відповідачів, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014р. публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», (далі-ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із зазначеним позовом та після уточнення своїх вимог остаточно просило: визнати недійсним договір купівлі-продажу №375 від 12.03.2014р. домоволодіння АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на 9/10 частин та договір купівлі-продажу №381 від 12.03.2014р., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2, 12.03.2014р. (номер запису 4954533); скасувати рішення про державну реєстрацію прав та іх обтяжень інд. номер 11571666 від 12.03.2014р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5, 12.03.2014р. (номер запису 4954557).

Зазначав, що 17.05.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №014/0054/74/74904 від 17.05.2007р., за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 395 819,00 доларів США, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,5 % річних строком до 17.05.2007р.

З метою забезпечення повного та своєчасного виконання кредитних зобов'язань того ж дня між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки серії ВЕО №530023, відповідно до пункту 1 якого іпотекодавець ОСОБА_6 передав належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1, оціночна вартість якого складала 2 352 376,00 грн., що за курсом НБУ на дату вчинення правочину еквівалентно 465 817,02 доларів США.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2013р. вищевказані договори визнано недійсними, скасовано наслідки недійсності правочину та повернуто сторони в початковий стан. Крім того, вказаним рішенням Державну реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції було зобов'язано вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстраційний номер №4973340 від 17.05.2007р., а також запис з Державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження №4973084 від 17.05.2007р.

Вказане заочне рішення було виконано: Державним реєстратором було прийнято рішення №9324176 від 20.12.2013р. щодо перенесення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону від 20.12.2013р. за номером запису про заборону 3969179, а також рішення №10136261 від 21.01.2014р. щодо перенесення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку від 21.01.214р. за номером іпотек 4342497.

04.03.2014р. заочне рішення 04.12.2013р. було скасовано, а 09.07.2014р. було постановлено ухвалу про поворот виконання зазначеного заочного рішення.

Після скасування зазначеного заочного рішення 9/10 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу №375 від 12.03.2014р. продано ОСОБА_2, а 1/10 частину цього ж домоволодіння за договором купівлі-продажу №381від 12.03.2014р. ОСОБА_6 продано ОСОБА_5

Посилаючись на ці обставини позивач просив про задоволення позову.

Відповідачі та їх представники позов не визнали.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси 18.12.2014р. позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відносно домоволодіння АДРЕСА_1, що посвідчено Бураковою О.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 12.03.2014р. та зареєстрованого в реєстрі №375

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, яке ухвалене на неповно з'ясованих обставинах справи, із порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про про повну відмову у задоволенні позову банку.

Відповідачі, їх представники та треті особи в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що видно з поштових повідомлень. ОСОБА_3 подала до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку із її участю у розгляді кримінальної справи, що розглядається у Приморському районному суді м. Одеси. Проте це її клопотання колегія суддів не приймає до уваги, оскільки воно є безпідставним і не може бути підставою для відкладення розгляду справи. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка вказаних осіб у судове засідання, повідомлених належним чином, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у разі не спростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається у зв'язку із скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Такий висновок суду є правильним.

У справі, яка переглядається у апеляційному порядку, судом першої інстанції встановлено, що 17.05.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №014/0054/74/74904 від 17.05.2007р., за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 395 819,00 доларів США, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,5 % річних строком до 17.05.2007р.

З метою забезпечення повного та своєчасного виконання кредитних зобов'язань того ж дня між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки серії ВЕО №530023, відповідно до пункту 1 якого іпотекодавець ОСОБА_6 передав належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1, оціночна вартість якого складала 2 352 376,00 грн., що за курсом НБУ на дату вчинення правочину еквівалентно 465 817,02 доларів США.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2013р. вищевказані договори визнано недійсними, скасовано наслідки недійсності правочину та повернуто сторони в початковий стан. Крім того, вказаним рішенням Державну реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції було зобов'язано вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстраційний номер №4973340 від 17.05.2007р., а також запис з Державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження №4973084 від 17.05.2007р.

Вказане заочне рішення було виконано: Державним реєстратором було прийнято рішення №9324176 від 20.12.2013р. щодо перенесення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону від 20.12.2013р. за номером запису про заборону 3969179, а також рішення №10136261 від 21.01.2014р. щодо перенесення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку від 21.01.214р. за номером іпотек 4342497.

04.03.2014р. заочне рішення 04.12.2013р. було скасовано, а 09.07.2014р. було постановлено ухвалу про поворот виконання зазначеного заочного рішення.

Після скасування зазначеного заочного рішення 9/10 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу №375 від 12.03.2014р. продано ОСОБА_2, а 1/10 частину цього ж домоволодіння за договором купівлі-продажу №381 від 12.03.2014р. ОСОБА_6 продано ОСОБА_5

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з кредитного договору строк його дії -до 26.12.2013р. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Суди встановили, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, а і на час ухвалення рішення основне зобов'язання боржником не виконане.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Установивши у справі, яка переглядається, факт переходу до ОСОБА_2, ОСОБА_5 права власності на спірне домоволодіння під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на це домоволодіння, суд дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1.07.2004р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004р. № 410 (втратив чинність 31.01.2013р.) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відтак ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Отже, суд дійшов правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою.

За таких обставин, з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури визнання договору купівлі-продажу іпотечного майна недійсним, оскільки згідно п. 4.1.4 договору іпотеки: іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-якій спосіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найму, не передавати в наступну заставу, тощо) без отримання попередньої згоди на це від іпотекодержателя, а тому договір купівлі-продажу, укладений з порушенням ст. 586 ЦК України «Про іпотеку», що є підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсним згідно ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 2015 ЦК України.

Таким чином, як видно з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Райффайзенбанк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними є законними та підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно визнавши в мотивувальні частині рішення, про те, що позовні вимоги банку до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу недійсним є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню, у той же час в резолютивній частині рішення вирішив відмовити у задоволенні цих вимог.

Ураховуючи, що висновки суду щодо вирішення вимог про визнання недійсним правочину, укладеному ОСОБА_2, що викладені у резолютивної частині судового рішення не відповідають мотивувальній частині цього ж рішення та обставинам справи, що є порушенням вимог ст. 215 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду у цій частині не може залишатися в силі і воно за правилами ч. 3 ст. 303, п.4 ст. 309 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Також на підставі ч. 3 ст. 303, п.4 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні резолютивна частина рішення суду щодо вказівки суду на реєстр правочину №375, оскільки цей номер стосується договору, що було укладено з ОСОБА_2, а не з ОСОБА_5, який зареєстровано за №381.

В решті рішення суду не оскаржуються, тому за правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення у цій частині апеляційним судом не перевіряється.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи на боці відповідачів, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу недійсними, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 9/10 частин домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 12 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. та зареєстрований в реєстрі за №375.

Вказати, що оскаржуваним рішенням суду визнано недійсним договір купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відносно домоволодіння АДРЕСА_1, що посвідчено Бураковою О.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 12.03.2014 року та зареєстровано у реєстрі за № 381.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік