Справа №470/172/16-ц 10.05.2016 100516 10.05.2016
Провадження №22-ц/784/1189/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у І інстанції Міщенко Г.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

у с т а н о в и л а :

02 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначала, що по розписці від 12 грудня 2015 року вона передала у борг відповідачеві 45 000 грн., які та зобовязалася повернути в строк до 20 лютого 2016 року.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобовязання за договором позики, позивач просила стягнути на її користь борг у сумі 45 000 грн.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу розмірі 45 000 грн., судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковомузадоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що згідно з розпискою від 12 грудня 2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_4 отримала 45 000 грн. Строк повернення коштів - 20 лютого 2016 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Така правова позиція висловлена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Таким чином, факт підписання відповідачкою розписки є доказом отримання нею від позивачки позики в сумі 45 000 грн.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За умовами зазначеними в розписці відповідачка повинна була повернути отримані гроші до 20 лютого 2016 року, однак свої зобовязання не виконала.

Тому, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не виконала свої зобовязання про повернення позивачці грошових коштів у розмірі 45000 грн. в передбачені договором строки.

Твердження апеляційної скарги про те, що гроші за вказаною розпискою не передавались, є необґрунтованими. У суді апеляційної інстанції позивач зазначила, що 45 000 грн., це решта коштів, які лишилися після сплати позивачкою 15 000 грн., із загальної суми боргу 60 000 грн. Проти вказаного не заперечувала і відповідач.

За змістом ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Разом з тим, відповідачка не надала суду як доказів безгрошовості спірного договору позики, так і доказів повернення цих коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що боргові зобовязання за спірною розпискою виникли з інших підстав про які зазначено в апеляційній скарзі, суперечать змісту розписки, а тому не можуть братись до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на відкрите за її заявою Березнегуватським відділенням поліції Снігурівського ВП ГНП України в Миколаївській області кримінальне провадження № 0000025 за ч.1 ст.355 КК України саме по собі не є свідченням про встановлення факту вчинення щодо неї будь-яких протиправних дій ( про які вказано в апеляційній скарзі) з боку позивача.

Твердження про те, що взяті нею кошти у відділенні ПАТ «Ідея Банк» було передано позивачеві в рахунок погашення боргу не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджується належними доказами.

За такого, апеляційна скарга не містить доводів, які спростовували б правильність висновків суду першої інстанції щодо стягнення боргу за договором позики.

Проте з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги, колегія суддів погодитися не може.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах » розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні,

на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Визначення окремим процесуальним діям, наведеним у вищевказаному Законі, за які відшкодовуються витрати на правову допомогу у Цивільному процесі дав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»

Відповідно до п.48 даної Постанови, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги.

Згідно з ч.2,3 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за квитанцією до прибутково касового ордеру №1 від 23 лютого 2016 року, в якій відсутнє посилання на дату та номер укладеного між сторонами договору, сплачено витрати на правову допомогу ( за підготовку даного позову) у розмірі 2500 грн.

Проте позивачем при зверненні до суду з даним позовом не надано ні копію свідоцтва адвоката на право зайняття такою діяльністю, ні даних про укладання між позивачем та адвокатом договору про надання правової допомоги чи ордер. Також відсутні відомості щодо порядку обчислення гонорару за надання правової допомоги по цій справі, не надано розрахунку витрат, яка визначена в розмірі 2500 грн. з врахуванням складності справи, кваліфікації та досвіду адвоката, фінансового стану клієнта.

За вказаних обставин у суду не було підстав для задоволення вимог в частині стягнення на користь позивача витрат за надання такої допомоги.

З врахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в цій частині в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати.

Рішення суду щодо стягнення суми боргу та судового збору залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року в частині стягнення витрат за надання правової допомоги скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: