АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/6927/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2645/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Будмаш», третя особа: Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві, Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву про визнання права користування житловим приміщенням, зобов'язання примусово зареєструвати у житло та примусово вселити.

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «Київський завод «Будмаш» про визнання права користування житловим приміщенням, зобов'язання примусово зареєструвати у житло та примусово вселити.

Мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.01.2010 року вона проживає та користується житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1. У зазначену кімнату поселилася з дозволу відповідача на підставі договору оренди житлового приміщення від 01.01.2009 року. Договір оренди житлового приміщення укладався на кожних півроку з правом продовження його дії та загальний період проживання в зазначеній кімнаті складає п'ять років. У вересні 2013 року вона звернулась до відповідача для укладання договору оренди, проте отримала відповідь, що може проживати та сплачувати кошти за оренду, а договір отримає пізніше. Через відмову укласти договір оренди житлового приміщення, вона перестала сплачувати кошти, після чого комендант гуртожитку почала вчиняти самоправні дії по її виселенню з гуртожитку. На даний час вона не може потрапити до кімнати в гуртожитку, де знаходяться її речі. За весь час проживання в кімнаті гуртожитку вона належним чином використовувала житлове приміщення за цільовим призначенням, утримувала в належному санітарному стані, за власні кошти проводила поліпшення орендованого приміщення, дотримувалася правил добросусідства, сплачувала комунальні послуги, а тому з урахуванням положень ст.ст. 61 - 63, 109, 132 ЖК України, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач та її представник подали апеляційну скаргу. Де ставили питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. А саме визнати за ОСОБА_3 право постійного користування кімнатою АДРЕСА_1. Зобов'язання Дарницького відділу державної міграційної служби України в м. Києві примусово зареєструвати і здійснити всі дії щодо реєстрації ОСОБА_3 у зазначену вище кімнату, примусово її вселивши.

Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Учасники судового розгляду будучи повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з'явилися, поважність причин неявки суду не повідомили (а.с. 145-150 том ІІІ).

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підтвердження заявлених вимог не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства передбачених положеннями ст.ст. 31, 36-39, 42-43, 51, 58, 61 ЖК України, для визнання за ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 та вселення. Позовна вимога про реєстрацію позивача в спірну кімнату не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною вимогою від визнання права постійного користування, при цьому цивільним процесуальним законодавством не передбачено покладення виконання вимог зобов'язального характеру на третю особу у справі.

Судом вказувалося також на те, що відсутні рішення про надання позивачу житлового приміщення та ордеру на нього, договір оренди житлового приміщення закінчив свою дію 30.06.2013 року та не було пролонгований, а тому відсутні підстави для укладення договору найму жилого приміщення, передбачені ст. 61 ЖК України. При цьому, в порядку, передбаченому ст. 51 ЖК України, рішення про надання житлового приміщення відносно позивача не приймалося, їй також не надавався ордер, який відповідно до ст. 58 ЖК України є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення.

Розглядаючи спір колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач та її представник, вказували на те, що судом першої інстанції не було досліджено у повній мірі обставини справи зокрема те, хоча суд першої інстанції в своєму рішенні і вивчає надані нею документи, як докази по справі, однак, жодної правової та юридичної оцінки даним документам як доказам по справі взагалі не надає, що є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та постановленому судовому рішенні, так як при розгляді справи, судом першої інстанції було встановлено те, що :

30 грудня 2010 року між ВАТ «Будмаш», правонаступник ПАТ «Київський завод «Будмаш» та ОСОБА_3 укладено договір оренди житлового приміщення № 15.

Відповідно до п. 1.1. договору від 30.12.2010 року орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, з орендною платою в розмірі 1 400 гривень.

Згідно п. 9.1. договору від 30.12.2011 року термін дії якого з 01.01.2011 року до 30.06.2011 року включно без пролонгації.

30 грудня 2011 року між сторонами укладено договір оренди житлового приміщення № 19.

Відповідно до п. 1.1. договору від 30.12.2011 року орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, з орендною платою в розмірі 1 400 гривень.

Згідно п. 9.1. договору від 30.12.2011 року термін дії якого з 01.07.2012 року до 31.12.2012 року включно без пролонгації.

30 червня 2012 року між сторонами укладено договір оренди житлового приміщення №19/2.

Відповідно до п. 1.1. договору від 30.06.2012 року орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, з орендною платою в розмірі 1 400 гривень.

Згідно п. 9.1. договору від 30.06.2012 року термін дії якого з 01.07.2012 року до 31.12.2012 року включно без пролонгації.

29 грудня 2012 року між сторонами укладено договір оренди житлового приміщення № 7.

Відповідно до п. 1.1. договору від 29.12.2012 року орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, з орендною платою в розмірі 1 400 гривень.

Згідно п. 9.1. договору від 29.12.2012 року термін дії якого з 01.01.2013 року до 30.06.2013 року включно без пролонгації.

Отже, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про існування між сторонами договірних відносин, а саме договору найму ( оренди) у відповідності до якого орендодавець передав майно наймачу ( орендатору) у користування за плату на певний строк.

Позивач в апеляційній скарзі також вказувала на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги її пояснення щодо того, що вона 01.06.2013 року до закінчення дії останнього договору оренди кімнати звернулася до відповідача із письмовою заявою про укладення договору оренди житлового приміщення для продовження з 01.07.2013 року договору оренди нащо заступник коменданту гуртожитку ОСОБА_5 її заяву взяла та пояснила, що договір оренди вона надасть пізніше, коли комендант гуртожитку вийде з відпустки, однак в цей час вона може жити і платити за оренду.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище обставини на які посилається позивач та її представник не можуть бути підставою для скасування судового рішення, так як останніми не взято до уваги той факт, що хоча позивач належно виконувала свої обов'язки за укладеними договорами і мала переважне право перед іншими особами на укладення нового договору оренди на новий строк, однак у ході судового розгляду вона не надала доказів на підтвердження того, що вона повідомила про свої наміри орендодавця до сплину строку договору оренди у строк встановлений договором, а якщо він не встановлений договором - в розумний строк.

Орендодавцем в договорі що укладався між сторонами виступав ПАТ «Київський завод «Будмаш», відтак дії позивача щодо надання ( передачі) заяви заступнику коменданта гуртожитку, а не відповідачу для вирішення питання щодо укладення нового договору не узгоджується з нормами діючого законодавства.

Відтак у суду на час постановлення судового рішення були відсутні докази, які б вказували на те, що відповідач завчасно отримавши заяву позивача відмовив їй у укладенні договору оренди як з особою, яка мала переважне право на укладення такого договору при досягненні домовленості щодо умов договору сторонами.

Інших підстав ( перебування у трудових відносинах з відповідачем, видача ордеру на підставі спільного рішення профспілкового комітету та організації), які б давали підстави визнати за позивачем право користування кімнатою у гуртожитку після закінчення договору оренди, що не передбачав подальшої його пролонгації у ході розгляду справи не встановлено.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не було досліджено у повній мірі обставини справи зокрема те, що довіреність за якою ОСОБА_6, як керівник ПАТ «Київський Завод «Будмаш» на підставі Статуту доручив ОСОБА_7, представляти інтереси відповідача - є сфальсифікованою.

Так як відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявні в матеріалах справи витяг та довідка з ЄДРПОУ спростовують доводи апелянтів.

Доводами апеляційної скарги є також посилання позивача на не взяття судом до уваги та перевірки обставин щодо поведінки коменданта гуртожитку ОСОБА_5 яка своїми діями ( не передала до відповідача її заяву про бажання продовжити дію договору оренди), почала розпускати плітки і намовляти інших мешканців гуртожитку проти позивача з наміром позбавити її права на проживання в гуртожитку. Яка продовжує вчиняти прямо протизаконні дії для унеможливлення права на житло щоб перервати п'ятирічний перебіг законних підстав на проживання у гуртожитку тільки для унеможливлення її права на приватизацію займаною нею кімнатою, а й вчиняє прямі дії щоб відібрати кімнату для заселення своїми друзями. У зв'язку з чим вона не може потрапити до кімнати АДРЕСА_1 у якій вона проживала більше 5 років і в якій знаходяться її особисті речі, меблі,одяг тощо.

Зазначені доводи апеляційної скарги виходять за межі заявлених позивачем позовних вимог. Так як ОСОБА_5 не є стороною у справі, а також позивачем при розгляді справи не ставилися питання щодо визнання дій зазначеної вище особи неправомірними, тощо. Учасниками існуючих між сторонами правовідносин є позивач та відповідач ( як підприємство), тому дії коменданта за відсутності судового рішення щодо визнання їх неправомірними виходять за межі розгляду заявлених позивачем вимог.

Наявність конфліктної ситуації яка виникла між позивачем та зазначеною вище особою ( про що свідчать відповіді правоохоронних органів, звернення, пояснення), на думку колегії суддів не позбавляють її можливості відновити свої порушені права у встановленому законом порядку.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що у відповідності до Конституції України, кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду, позивач не надала доказів на підтвердження наявності прийнятого відповідачем рішення щодо її виселення.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи позивача щодо розгляду справи за участі неналежного відповідача, так як матеріали справи не містять у собі доказів на підтвердження того, що гуртожиток по АДРЕСА_1 не обліковується за відповідачем. Наявність наказу Фонду державного майна України про необхідність передачі даного гуртожитку в комунальну власність територіальної громади Дарницького району за відсутності документів щодо фактичної передачі також не підтверджує зміну балансоутримувача гуртожитку.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: