Справа № 2-3767/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання договору застави недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання договору застави недійсним, просила визнати недійсним договір застави №Дз1-281п-2007 від 13 листопада 2007 року, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 легкового автомобіля Мітцубіші, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що про наявність договору застави їй не було відомо, вона не надавала ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, своєї згоди на укладання договору застави.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на викладені позові обставини.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що договір застави був укладений з померлим ОСОБА_2, просив застосувати строки позовної давності.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що відповідно до даних договору застави №Дз1-281п-2007 від 13 листопада 2007 року, укладеного між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (ПАТ «Брокбізнесбанк») та ОСОБА_2, в забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором №281п-2007 від 13 листопада 2007 року ОСОБА_2 надав АБ «Брокбізнесбанк» в заставу належний йому на праві власності автомобіль Мітцубіші, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.а.с. 62-63).

Як вбачається з даних Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна застава рухомого майна - автомобіля Мітцубіші, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, за договором застави №Дз1-281п-2007 від 13 листопада 2007 року, зареєстрована 29 листопада 2013 року (а.с. 59).

Згідно з повідомленням ПАТ «Брокбізнесбанк» від 26 квітня 2016 року в кредитній справі відсутні документи, які б підтверджували надання ОСОБА_1 дозволу ОСОБА_2 на передачу в заставу легкового автомобіля (а.с. 86).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсний.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до даних свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 21 липня 1990 року (а.с. 56).

Як вбачається з даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 придбав автомобіль Мітцубіші, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 02 червня 2006 року (а.с. 189).

Згідно з даними свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 56 зворот).

07 червня 2013 року ОСОБА_1, як спадкоємцю ОСОБА_2, державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль Мітцубіші, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 57).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2014 року свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль Мітцубіші, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 визнано недійсним в частині отримання ОСОБА_1 у спадщину ? частини автомобіля (а.с.а.с. 119-121).

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року встановлено факт своєчасного звернення ПАТ «Брокбізнесбанк» з вимогою до спадкоємців боржника ОСОБА_2 (а.с.а.с.167-169).

Згідно з ч.1 ст. 65 СК України дружина або чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу договору застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Судом встановлено, що автомобіль, який було придбано у шлюбі, був переданий у заставу ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1

Посилання відповідача на звернення з позовом до суду з пропуском строку позовної давності суд вважає необгрунтованими, оскільки відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ст. 267 ч.ч. 4, 5 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Позивачем надано докази про ознайомлення з договором застави 29 липня 2015 року (а.с.60).

Зазначені докази не спростовано відповідачем, в тому числі й даними актів перевірки стану рухомого майна, що надано в заставу, оскільки дані актів не містять відомостей про те, що перевірка автомобіля свідчить про ознайомлення ОСОБА_1 з договором застави, що був зареєстрований в реєстрі обтяжень тільки 29 листопада 2013 року, та фактом його існування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 27, 31, 60, 209, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 261, 267, 572, 578 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання договору застави недійсним -задовольнити.

Визнати недійсним договір застави №Дз1-281п-2007 від 13 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн