У Х В А Л А

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву Лакусти Світлани Іванівни про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лакуста Світлана Іванівна, служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 9 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнила частково, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасувала, справу передала на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У вересні 2016 року до Верховного Суду України звернулась

Лакуста С.І. із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також із підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог заявниця надала рішення та ухвали Верховного Суду України від 27 травня 2009 року, 20 січня, 17 березня

2010 року, 25 травня, 31 серпня 2011 року, постановлені ним як судом касаційної інстанції, а також постанову Верховного Суду України від 30 січня 2013 року.

У заяві міститься клопотання, в якому Лакуста С.І. просить зупинити виконання рішення суду касаційної інстанції.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалою від 20 липня 2016 року, яку просить переглянути заявниця, суд касаційної інстанції скасував ухвалу суду апеляційної інстанції й передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

У наданих для порівняння ухвалах суд касаційної інстанції зазначив:

- оскільки неповнолітній син позивачки майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки квартири не мав, відтак для укладення цього договору дозвіл органу опіки і піклування законом не вимагався (рішення від 27 травня 2009 року);

- до набрання чинності Закону № 2623-IV, законодавством України не було передбачено обов'язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, щодо якого їх діти мали лише право на користування. Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування на відчуження нерухомо мого майна необхідна була лише у випадках, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується (рішення від 20 січня 2010 року);

- суди не звернули належної уваги на те, що власником спірного майна є лише повнолітня особа, майнові права малолітньої особи на спірний будинок відсутні, а також не врахували наявність не скасованої нотаріально завіреної копії заяви позивача, про те, що членів сім'ї дітей, які б мали право на проживання у належному йому будинку не має, будинок, який передається в іпотеку, правом проживання та користування малолітніх чи неповнолітніх дітей не обтяжений (ухвала від 17 березня 2010 року);

- оскільки неповнолітній син позивачів майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки квартири не мав, відтак для укладення цього договору дозвіл органу опіки і піклування законом не вимагався. При цьому суд касаційної інстанції рішення в частині визнання недійсними виконавчого напису нотаріуса, протоколу про проведення прилюдних торгів, свідоцтва про право власності на нерухоме майно скасував та направив справу на новий розгляд (ухвала від 31 серпня 2011 року);

- стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» містить заборону відмовлятися від належних дитині майнових прав (зокрема, відчужувати належне дітям майно) без згоди органу опіки та піклування, недотримання цієї вимоги є підставою для визнання договорів щодо відчуження майна недійсними (рішення від 25 травня 2011 року).

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявницею на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року міститься висновок про те, що майнові права на відповідну квартиру у незавершеному будівництвом будинку, вартість якої була сплачена замовником за договором будівельного підряду, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом застави, а відтак товариство неправомірно передало в іпотеку зазначені майнові права; договір іпотеки, який укладено без згоди позивачів на передачу майнових прав на спірну квартиру в іпотеку, є недійсним у силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 583 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки.

Порівняння змісту зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву Лакусти С.І. обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Ураховуючи викладене, а також вимоги пункту 2 частини першої статті 3601 ЦПК України, клопотання Лакусти С.І. про зупинення виконання рішення суду касаційної інстанції підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 353, 355, 360, 360 1 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лакуста Світлана Іванівна, служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки за заявою Лакусти Світлани Іванівни про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року відмовити.

Клопотання Лакусти Світлани Іванівни про зупинення виконання рішення суду касаційної інстанції залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема