Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/854/16-ц
Провадження №: 2/332/538/16
10 травня 2016 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Шалпегіної О.Л.
при секретареві Кравець І.С.
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державне спеціалізоване ремонтно-будівельне та монтажно-налагоджувальне управління «Запоріжжякомунекологія» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати з урахуванням індексу інфляції, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Державне спеціалізоване ремонтно-будівельне та монтажно-налагоджувальне управління «Запоріжжякомунекологія» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати з урахуванням індексу інфляції, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що працювала сторожем на Державному підприємстві «Державне спеціалізоване ремонтно-будівельне та монтажно-налагоджувальне управління «Запоріжжякомунекологія» з 01.07.2013 р. по 03.11.2014 р. У день звільнення заборгованість із заробітної плати відповідачем погашена не була, через що позивач була вимушена звернутися до суду. За судовим наказом заборгованість була стягнута примусово у 2015 р. У звязку з наведеними обставинами позивач просить стягнути з відповідача суму індексації несвоєчасно виплаченої заробітної плати в сумі 5329,12 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9411,79 грн. та у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача - 10 000 грн.
У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач, повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином, представника повторно в судове засідання не направив, не повідомивши причини неявки. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами ч. 1 ст. 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).
З 01.07.2013 р. по 03.11.2014 р. позивач перебувала у трудових правовідносинах з Державним підприємством «Державне спеціалізоване ремонтно-будівельне та монтажно-налагоджувальне управління «Запоріжжякомунекологія», працювала сторожем на вказаному підприємстві (а.с. 10).
Постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС Запорізького МУЮ від 13.11.2015 р. вказане виконавче провадження було закінчено у звязку зі сплатою суми боргу (а.с. 18).
На підставі викладеного, судом встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений підприємством у листопаді 2015 року.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з наданою позивачем довідкою про доходи за вересень-жовтень 2014 р. та розрахунковими листками по заробітній платі (а.с.10-12) сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з позивачем визначається з розрахунку середньоденної заробітної плати 60,60 грн.
За поясненнями позивача кількість днів затримки розрахунку нею визначена по 31.08.2015 р. та складає 186 робочих днів.
За таких обставин, перевіривши доводи та розрахунки позивача у зазначеній частині в межах заявлених позовних вимог, суд вважає такою, що підлягає задоволенню вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9411,79 грн.
Також, позивач просить стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з інфляцією.
Згідно з положеннями ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст.ст. 33, 34 Закону України "Про оплату праці" заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.
Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати ( грошового забезпечення тощо).
Відповідно до статті 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
У довідці відповідача від 08.11.2014 р. (а.с.15) зазначена заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з 01.01.2014 р. до 01.11.2014 р.
Надані позивачем розрахунки містять вказані у довідці від 08.11.2014 р. суми заборгованості та індекси інфляції, які були встановлені Мінстатом України за відповідні періоди затримки розрахунку з позивачем з січня до листопада 2014 року, виходячи з погашення заборгованості у серпні 2015 року.
З наведених підстав суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати з урахуванням індексу інфляції в сумі 5329,12 грн.
Водночас, розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як роз'яснено у п. 9 вказаної постанови розмір відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Враховуючи викладене, для відшкодування моральної шкоди необхідна наявність декількох факторів у їх сукупності, а саме порушення у сфері трудових правовідносин, моральні страждання у звязку із вказаними порушеннями, які виразились у втраті нормальних життєвих звязків або змусили особу до вжиття додаткових заходів задля організації свого життя.
При цьому позивач не зазначила та не довела, що порушення її прав у сфері трудових відносин призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або вжиття додаткових зусиль для організації свого життя. ОСОБА_1 не надано медичних документів щодо хворобливого стану її здоровя. Крім того, суд враховує, що у період затримки виплати заробітної плати позивач за її поясненнями отримувала призначену їй у встановленому порядку пенсію за віком.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не містять обґрунтування характеру та обставин заподіяння моральної шкоди, підстави для її відшкодування відсутні.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивача при поданні позову було звільнено від сплати судового збору.
Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (ч. 2 ст. 88 ЦПК України).
Згідно з розясненнями, які містяться у п. 36 Постанови № 10 від 17.10.2014 р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", вимога пропорційності судових витрат при частковому задоволені позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).
У звязку з обєднанням в позовній заяві ОСОБА_1 позовних вимог як майнового, так і немайнового характеру, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме, з позовних вимог майнового ? 551,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Державне спеціалізоване ремонтно-будівельне та монтажно-налагоджувальне управління «Запоріжжякомунекологія» судовий збір на користь держави у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 10.05.2016 р. Повний текст рішення виготовлено 13.05.2016 р.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Л.Шалпегіна