Справа № 343/867/15-ц
Провадження № 22-ц/779/774/2016
Головуючий у 1 інстанції
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Меленко О.Є.,

секретар Яковин М.Я.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Долинського районного суду від 10 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

у квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму незаконно списаних коштів із його зарплатних карток: № НОМЕР_1 - 3865,49 грн, № НОМЕР_2 - 1600 грн, а також 20 000 грн завданої моральної шкоди та винести заборону на списання з цих карток коштів без відповідного рішення суду.

Заочним рішенням Долинського районного суду від 10 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму списаних із зарплатних карток коштів: з картки № НОМЕР_1 - 3865,49 грн, з картки № НОМЕР_2 - 1600 грн; в решті позову відмовлено; вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не врахував укладення 12.04.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитного договору, згідно якого він отримав кредит у розмірі 3000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 24 % річних на суму залишку заборгованості. ОСОБА_3 своїм підписом підтвердив згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір. У зв'язку із наявною заборгованістю за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" списав з картки № НОМЕР_1 - 3865,49 грн, з картки № НОМЕР_2 - 1600 грн в рахунок погашення заборгованості за цим договором. Враховуючи те, що укладений між сторонами договір містить ознаки як кредитного договору так і договору банківського рахунку, банк згідно норм ч. 2 ст. 1071 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, мав право списати грошові кошти з рахунку клієнта як на підставі його розпорядження, так і без наявності такого розпорядження, у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним та клієнтом. Таке списання коштів було здійснено за дорученням позивача, яке останній надав банку ще 12.04.2008, підписавши відповідний договір з Умовами надання банківських послуг, згідно п. 4.6 яких доручив здійснювати списання грошових коштів з усіх поточних рахунків в межах сум, які підлягають сплаті по цьому договору. Тому просить оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримав. ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 21.11.2014 року у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав зарплатну картку № НОМЕР_1, а 20.05.2015 року - № НОМЕР_2.

Відповідності до виписки від 27.04.2015 по картці № НОМЕР_1 з цієї зарплатної картки було списано наступні кошти із зазначенням назви операції «Автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по картці 22**05»: 06.02.2015 - 9,63 грн; 09.02.2015 - 5,04 грн; 16.02.2015 - 4 грн; 17.02.2015 - 4 грн; 19.02.2015 - 4 грн; 19.02.2015 - 4 грн; 06.03.2015 - 550,03 грн; 18.03.2015 - 11,50 грн; 19.03.2015 - 16,50 грн; 20.03.2015 - 16,50 грн; 22.04.2015 - 1567,83 грн та 1672,46 грн. Таким чином всього за вказаний період списано з даного рахунку позивача кошти в сумі 3865,49 грн.

Згідно виписки від 27.05.2015 по картці № НОМЕР_2 з неї 26.05.2015 списано 1600 грн, назва операції «Автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по картці 22**05».

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 березня 2014 року, що набрало законної сили, відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.04.2008 у зв'язку зі спливом позовної давності.

Задовольняючи позов в частині стягнення з банку на користь ОСОБА_3 списаних із його зарплатної картки коштів у розмірі 2 561,98 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не маючи розпорядження клієнта або рішення суду про стягнення коштів, безпідставно автоматично списав кошти із зарплатної картки позивача для погашення заборгованості по іншому договору споживчого кредиту, відносно якого є рішення суду про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

При цьому судом правильно застосовано норми матеріального права, зокрема положення ст. ст. 1066, 1071, 1073 ЦК України щодо можливості банку списати кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження, або без такого на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, які правильно встановлені, та узгоджуються з нормами матеріального права, що застосовані до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

21.11.2014 року ОСОБА_3 у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав зарплатну картку № НОМЕР_1, а 20.05.2015 року - № НОМЕР_2.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Зазначені положення закону свідчать про можливість списання коштів з рахунка їх володільця лише за розпорядженням останнього або на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Посилання в апеляційній скарзі на укладений 12.04.2008 між сторонами договір б/н про отримання ОСОБА_3 кредиту в сумі 3000 грн, який складався з підписаної позивачем заяви та Умов та правил надання банківських послуг, згідно п. 4.6 яких позичальник доручив банку здійснювати списання грошових коштів з усіх поточних рахунків у валюті кредиту, в межах сум, які підлягають сплаті по цьому договору, при настанні термінів платежів (здійснювати договірне списання), колегія суддів відхиляє з огляду на те, що представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили, що на час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови саме в тій редакції, на яку посилається апелянт.

Матеріали справи не містять Умов і Правил надання банківських послуг реквізитів, які б дозволяли ідентифікувати їх з Умовами, на п. 4.6 яких посилається банк як підставу здійснення договірного списання коштів із зарплатної картки позивача і які ним не підписані.

Окрім того, як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 березня 2014 року, підставою для відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.04.2008 за спливом позовної давності стало встановлення судом того факту, що строк повернення кредитних коштів за цим договором становив 12 місяців, а банк звернувся до суду із вказаним позовом лише 08.01.2014.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув і ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту (п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 з наступними змінами).

З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про право банку на списання коштів з рахунку позивача на виконання умов іншого договору, з огляду на те, що строк давності такого іншого кредитного договору закінчився.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне й обгрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Долинського районного суду від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Меленко О.Є.