УХВАЛА

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерготехбуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у звʼязку з порушенням строку її виплати, відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерготехбуд» (надалі - ТОВ «Енерготехбуд») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що відповідно до трудового договору від 01 січня 2014 року, він працював керівником дільниці на ТОВ «Енерготехбуд». Договір був укладений строком до 31 грудня 2014 року. 01 липня 2014 року він був звільнений з підприємства відповідача та в день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим просив суд стягнути з ТОВ «Енерготехбуд» заборгованість по заробітній платі в розмірі 20 000 грн, компенсацію за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі в розмірі 57 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що відповідно до трудового договору від 10 грудня 2014 року він працював майстром дільниці на ТОВ «Енерготехбуд». Договір був укладений строком до 31 грудня 2014 року. 01 липня 2014 року він був звільнений з підприємства відповідача та в день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим просив суд стягнути з ТОВ «Енерготехбуд» заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 000 грн, компенсацію за несвоєчасний розрахунок по заробітній платі в розмірі 40 000 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Моральну шкоду позивачі обґрунтовують тим, що неотримання заробітної плати призвело до довготривалих душевних страждань, погіршення настрою, самопочуття та здоров'я.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 липня 2015 року стягнуто з ТОВ «Енерготехбуд» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в сумі 19 349 грн 59 коп. з утриманням податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів із соціального страхування.

Стягнуто з ТОВ «Енерготехбуд» на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати в сумі 15 тис. грн з утриманням податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів із соціального страхування.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «Енерготехбуд» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати в розмірі 57 тис. грн відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ТОВ «Енерготехбуд» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати в розмірі 40 тис. грн.

Стягнуто з ТОВ «Енерготехбуд» на користь ОСОБА_3 100 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ТОВ «Енерготехбуд» на користь ОСОБА_4 100 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ТОВ «Енерготехбуд» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, який повинен був проводити розрахунки з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно із встановленими трудовими договорами окладами: в розмірі 300 грн в день ОСОБА_3 та 5 000 грн в місяць для ОСОБА_4, проводив нарахування по заробітній платі, виходячи із посадових окладів, встановлених штатним розписом, з яким позивачі не були ознайомлені, що призвело до заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що позивачі працювали на підприємстві відповідача, ОСОБА_3 - начальником дільниці, в ОСОБА_5 - майстром дільниці, при цьому згідно з матеріалами справи 16 грудня 2013 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу відповідно до наказу по підприємству від 16 грудня 2013 року № 108к начальником дільниці з окладом згідно зі штатним розписом (а. с. 43), а 01 січня 2013 року з ним було укладено трудовий договір, згідно з п. 1.1 якого роботодавець доручає, а робітник бере на себе виконання трудових обов'язків в якості начальника дільниці, а пунктом 3.1 передбачено, що за виконання трудових обов'язків робітнику встановлюється посадовий оклад в розмірі 300 грн в день, згідно з графіком виходів (а. с. 4-6).

10 грудня 2013 року ОСОБА_5 уклав з підприємством трудовий договір, згідно з п. 1.0 якого роботодавець доручає, а робітник бере на себе виконання трудових обов'язків на посаді майстра дільниці із посадовим окладом в розмірі 5 000 грн у місяць згідно з п. 3.1. договору (а. с. 7-10).

16 грудня 2013 року по підприємству відповідача був виданий наказ № 108к про прийняття на роботу ОСОБА_5 майстром виробничої дільниці з окладом згідно зі штатним розписом (а. с. 43).

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з наказом від 16 грудня 2013 року № 108к ознайомлені, про що свідчать їх особисті підписи в наказі.

Наказом від 01 липня 2014 року № 57к/д позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були звільнені з 01 липня 2014 року за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України (а. с. 72).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були прийняті на роботу на підприємство відповідача згідно з наказом від 16 грудня 2013 року № 108к: ОСОБА_3 - начальником дільниці з окладом згідно зі штатним розписом, а ОСОБА_4 - майстром виробничої дільниці з окладом згідно зі штатним розписом.

Згідно з цим наказом, як вбачається із трудових книжок позивачів, вони прийняті на роботу в ТОВ «Енерготехбуд» і наступним записом в трудових книжках є наказ від 01 липня 2014 року № 57к/д про звільнення за ст. 38 КЗпП України(а. с. 111, 216), що свідчить про відсутність змін до наказу про прийняття на роботу № 108к, з яким позивачі ознайомлені і особисто підписали (а. с. 43).

За штатним розписом по підприємству, затвердженим директором ТОВ «Енерготехбуд» 16 грудня 2013 року, позивачам проводилось нарахування заробітної плати: ОСОБА_3 як начальнику дільниці - 1 600 грн, а ОСОБА_4 як майстру виробничої дільниці - 1 300 грн. щомісячно.

Відповідно до ст. 21 КЗпП Українипередбачає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з трудовим договором працівник має виконувати певну роботу, визначену трудовим договором, і тільки після цього у працівника виникає право отримати платню за виконану роботу про що зазначено і в пунктах 5 трудових договорів.

Розглядаючи справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ТОВ «Енерготехбуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у звʼязку з порушенням строку її виплати, відшкодування моральної шкоди, суди не врахували, що даний спір не може розглядалися в одному провадженні, оскільки предметом позову є індивідуальні трудові спори.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України залежно від обставин справи суддя чи суд мають право постановити ухвалу про роз'єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження, якщо їх спільний розгляд ускладнює вирішення справи. Враховуючи те, що позивачами укладено з відповідачем різні трудові договори.

Із роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» (далі - Постанова) вбачається, що відповідно до статті 304 ЦПК суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК. У зв'язку з цим, зокрема, в апеляційній інстанції не застосовуються правила про пред'явлення зустрічного позову (стаття 123 ЦПК), про прийняття позову третьої особи із самостійними вимогами (стаття 125 ЦПК), про об'єднання і роз'єднання позовів (стаття 126 ЦПК), про недопустимість розгляду справи за відсутності позивача, від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (частина третя статті 169 ЦПК), оскільки згідно з частиною другою статті 305 ЦПК неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

До того ж, суди не надали оцінку умовам трудового договору від 01 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Енерготехбуд» та ОСОБА_3, та умовам трудового договору від 10 грудня 2013 року, укладеного між ТОВ «Енерготехбуд» та ОСОБА_4 Не з'ясували, яку конкретно суму позивачі отримали за час роботи. Не встановили розмір заборгованості за період роботи позивачів.

Згідно із ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суди вказані положення цього Порядку не врахували, не з'ясували розмір середньомісячної заробітної плати позивачів.

На такі порушення вимог цивільного процесуального закону апеляційний суд уваги не звернув, помилки суду першої інстанції не виправив.

Отже, вирішуючи даний спір, суди не врахували вищезазначеного та у порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України ухвалили рішення на основі неповно з'ясованих обставин у справі. При цьому суди не перевірили належним чином доводів і не дали їм належної оцінки, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року та рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік