Справа № 459/3329/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4903/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Червоноградської державної нотаріальної контори про усунення від права на спадкування - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не встановлено обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам. Вважає, що суд першої інстанції з'ясував обставини однобічно, давши оцінку доказам лише в частині їх недостатності, але всупереч вимогам ст. 213 ЦПК України не добув жодного заперечення вимог з боку відповідача. Зазначає, що відповідач усвідомлював свою вину у негідній поведінці щодо безпорадного стану батька, тому не з'являвся до суду і не надав обгрнутованих заперечень проти позову. Зазначає, що сам факт наявності повторного інсульту головного мозку свідчить про потребу в посиленій постійній допомозі, надання фахової медичної допомоги при такій хворобі батька аж ніяк не замінило тієї допомоги, яку він потребував перебуваючи у безпорадному стані. Зазначає, що відповідач свідомо нехтував своїми обов'язками щодо батька, він знав про його безпорадний стан, однак уникав від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу батькові. Просить заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання апелянт не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності. На думку колегії суддів матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача - ОСОБА_2, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 24.03.2015 року органом державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Згідно із заповітом, який був складений у м. Червонограді від 22.02.2011 року, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті все своє майно заповів ОСОБА_3 (а.с.9).

Як вбачається із матеріалів справи сторони по справі є дітьми померлого.

Також матеріалами справи встановлено, що відповідно до повідомлення Червоноградської державної нотаріальної контори № 22-02-14 від 15.01.2016 року, позивач і відповідач звернулись із заявами до Червоноградської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4. Зокрема 14.04.2015 року подана заява про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3, а 25.08.2015 року заява на підставі ст.1268 ЦК України про прийняття обов'язкової частки у спадщині сином ОСОБА_2, який є інвалідом ІІІ групи. Наявні у матеріалах справи копії медичних документів свідчать про неодноразове перебування ОСОБА_2 на стаціонарному та амбуларному лікуванні у лікувальних закладах.

Встановлено, що відповідно до пояснень свідка ОСОБА_5, він був зятем померлого. За життя між його тестем та його сином ОСОБА_2 склалися неприязні відносини. Після суперечок, які між ними виникали, він возив батька у лікарню, оскільки у останнього були проблеми зі здоров'ям, які загострювалися після скандалів. Також ОСОБА_4 дев'ять днів перед смертю перебував на стаціонарному лікуванні у вкрай важкому стані та потребував по сторонньої допомоги. Він із дружиною цілодобово були біля хворого, надавали необхідну допомогу, догляд, купляли за власні кошти медичні препарати та забезпечували всім необхідним. Усі витрати вони понесли на поховання батька. Відповідача мав можливість, однак ухилився він надання допомоги батьку. Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що покійний ОСОБА_4 у період лікування перебував у спільній палаті із її чоловіком. Він був у важкому стані. Його дочка ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_5 доглядали з ним. Відповідача вона ніколи не бачила.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач відповідно до вимог ст.60 ЦПК України не надав доказів умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, доказів потреби спадкодавця у допомозі відповідача та ухилення від обов'язку щодо її надання. А позов заявлений не з підстав ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги батькові ОСОБА_4, а з підстав відносин між ними, що склалися за життя спадкодавця.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.19 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" позбавлення особи права на обов'язкову частку судом Цивільний кодекс не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК

Матеріалами справи встановлено, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_4, ОСОБА_2, який є сином останнього, був непрацездатним, так як є інвалідом ІІІ групи.

Відтак, відповідно до положень ст.1241 ЦК України ОСОБА_2 має право на обов'язкову частку.

Як передбачено ч. 5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Тобто ухилення характеризується умисною формою вини.

У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відтак, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Колегія суддів вважає, що ні в судді першої інстанції, ні в апеляційній позивачем належних доказів не подано, які б беззаперечно свідчили, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані й потребував сторонньої допомоги, а ОСОБА_2 умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві та мав змогу надавати таку допомогу.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 рокуколегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета