Справа № 303/2991/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянки України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України. Подання мотивоване тим, що на виконанні у міському відділі ДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/303/1814/15, виданого Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 26.08.2015 року, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості по кредитному договорі в розмірі 9254,98 доларів США та 14038,39 грн. Вказує на те, що станом на 13.04.2016 року із зарплати боржника утримано тільки 420 грн. виконавчого збору та 3780 грн. на користь стягувача ПАТ «ВіЕйБі Банк». Враховуючи те, що боржник ухиляється від виконання рішення, тому просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянки України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України.

Старший державний виконавець МВ ДВС ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, подання підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Дослідивши наявні у матеріалах подання документи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Крім того, застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Згідно з п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Відповідно до п. 3 ст. 2 Протоколу № 4 на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом

Судом встановлено, що на виконанні у виконавчої служби перебуває виконавчий лист № 2/303/1814/15, виданий Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 26.08.2015 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості по кредитному договорі в розмірі 9254,98 доларів США та 14038,39 грн.

Також з матеріалів подання вбачається, що державний виконавець вчиняв дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання рішення суду, а саме 16.11.2015 року було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2/303/1814/15 від 26.08.2015 року. Також з матеріалів подання вбачається, що державний виконавець вчиняв дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боргу, зокрема, 16.11.2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику. Крім того, відповідно до акту державного виконавця від 06.04.2016 року, було встановлено, що з виходом за адресою проживання боржника ОСОБА_1 було встановлено, що майна на яке можливо звернути стягнення та яке б належало ОСОБА_1 на праві власності на момент перевірки не виявлено.

Також встановлено, що державним виконавцем з метою перевірки майнового стану боржника, направлено запити до відповідних установ. З відповідей, які надійшли державному виконавцю вбачається, що право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстровано.

Однак, звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України державний виконавець МВ ДВС ОСОБА_2 не надав доказів того, що ним відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» було вичерпано весь передбачений перелік заходів щодо примусового виконання судового рішення або всі вони виявилися безрезультатними. Також не надано доказів того, що боржник умисно ухиляється від виконання зобовязань.

При цьому саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання зобовязання.

Як зазначив ВСУ в Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Ухилення боржника від виконання своїх зобовязань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене обєктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, субєктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Крім того, суд звертає увагу на те, що в прохальній частині подання не конкретизовано до виконання яких саме зобовязань необхідно встановити відповідне обмеження. Більше того, в ході здійснення виконавчого провадження встановлено, що боржник офіційно працевлаштована, з її заробітної плати проводиться стягнення на виконання рішення суду про, що державним виконавцем прийнято постанову від 30.11.2015 року. Зазначена обставина однозначно виключає ту обставину, що боржник умисно ухиляється від виконання судового рішення

Таким чином, при зверненні до суду із зазначеним поданням державний виконавець не навів жодних з перелічених обставин, а послався, як на підставу для обрання такого обмеження боржнику, тільки на наявність боргових зобовязань, що не може бути визнане судом таким, що свідчить про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 210, 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України»,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянки України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.М.Заболотний