Справа № 530/993/16-ц
Номер провадження 2/530/580/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Зiнькiвський районний суд Полтавської області в складi головуючого - суддi ОСОБА_1, при ceкpeтapi ОСОБА_2, розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залi суду в м. Зiнькiв справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Загрунівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, про визнання дійсним правочину та визнати право власності на господарство, яке розташоване за адресою с. Сулими, вул.. Гагаріна, 9, Зіньківського району, Полтавської області, -

ВСТАНОВИВ:

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернувся громадянин ОСОБА_3 із цивільним позовом до грмадянки ОСОБА_4 в якому просить суд винести рiшення, яким визнати дійсним правочин щодо укладення між ним та нині покійним громадянином ОСОБА_5 договору купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться по вул. Гагаріна, 9, в с.Сулими, Зіньківського району, Полтавської області та визнати за ним право власності на зазначене домоволодіння, посилаючись на те, що він сплатив суму продажу за вищезазначене домоволодіння, однак вони не змогли укласти нотаріально посвідчений договір, так-як ОСОБА_5 на момент передачі йому грошей за придбаний будинок не мав відповідних документів на будинок, що посвідчують право власності і не встигнувши їх виготовити раптово помер, а його спадкоємиця ОСОБА_4 відмовляється від того щоб виконати зобовязання померлого спадкодавця посилаючись на те, що вона не оформляла на себе право на спадщину на спірне домоволодіння, а отже до неї не переходили в порядку спадкування права та зобовязання спадкодавця щодо спірного домоволодіння, в наслідок чого він на даний час не має можливості зареєструвати своє право власності на вищезазначене домоволодіння у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Вiдповiдач в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі.

Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документальні докази, які наявні в матеріалах справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав:

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як вбачається з матеріалів справи згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок складений станом на 19 травня 2016 року, домоволодіння по вул. Гагаріна, 9, в с.Сулими, Зіньківського району, Полтавської області в цілому складається із: житлового будинку позначеного літерою та цифрою «А-1» загальною площею 47,6 квадратних метрів; літньої кухні позначеної літерою «Б»; сарая позначеного літерою та цифрою «Б1»; сарая позначеного літерою «б»; гаража позначеного літерою «В»; сарая позначеного літерою та цифрою «В1»; сарая позначеного літерою «Г»; погріба позначеного літерою «г»; огорожі, воріт, хвіртки позначених «№ 1, 2».

Відповідно до копії державного акта на землю 1-ПЛ №000715 ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства виділено земельну ділянку площею 0,49 га.. Змелеьна ділянка розташована на території с. Сулими, Загрунівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області.

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Довідкою виконавчого комітету Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 31 травня 2016 року №02-32/84 підтверджується, що господарство, яке знаходиться по вул. Гагаріна, 9, в с.Сулими, Зіньківського району, Полтавської області відносилось до колгоспних дворів і станом на 01.07.1990 року в ньому були зареєстровані ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його дружина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Відповідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

За змістом частини 2 ст. 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином після припинення колгоспного двору члени колгоспного двору ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 набули право власності відповідно кожен на ? частину майна колгоспного двору, в тому числі садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Гагаріна, 9, в с.Сулими, Зіньківського району, Полтавської області, однак набуте ними право власності не було у свій час зареєстроване у встановленому законом порядку.

Після смерті ОСОБА_6 її чоловік ОСОБА_5 вступив після неї у спадщину на належну їй ? частину домоволодіння, за фактом спільного проживання.

Відповідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим Майном.

Відповідно частини 1, 3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Із вищезазначеного слудіє, що ОСОБА_5 фактично набувши право власності вцілому на домоволодіння з господарськими будівлями по вул. Гагаріна, 9, в с.Сулими, Зіньківського району, Полтавської області не виготовив відповідних документів на нього та не зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку.

1 квітня 2010 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 вищезазначене домоволодіння, отримав від ОСОБА_7 суму продажу за вищезазначене домоволодіння у повному розмірі в сумі 4000 грн., та передав позивачеві вищезазначене домоволодіння, що підтверджується розпискою відповідною розпискою ОСОБА_5 від 1 квітня 2010 року (а.с.6).

Як пояснила відповідач вона дійсно являється спадкоємцем після померлого ОСОБА_5 і вступила після нього у спадщину і їй відомо на спірне домоволодіння по вул. Гагаріна, 9, в с.Сулими не було ніяких документів. ОСОБА_5 проживав у зазначеному домоволодінні до 2010 року та у звязку із похилим віком і слабким здоровям переїхав жити до неї, а в квітні 2010 року продав ОСОБА_3 вищезазначене домоволодіння. Гроші за будинок він отримав в її присутності, написав ОСОБА_3 розписку та фактично передав йому вищезазначене домоволодіння, так-як пустив його жити в будинку де він і проживає по даний час.

Відповідач зазначила, що за життя нині покійного ОСОБА_5 вона допомагала йому в оформленні документів, щоб в подальшому укласти із ОСОБА_3 нотаріальний договір купівлі-продажу, однак ОСОБА_5 раптово помер (а.с.7) так і не встигнувши оформивши на себе право власності на будинок та не уклавши з ОСОБА_3 нотаріального договору купівлі-продажу.

Також відповідач пояснила, що вона як спадкоємець померлого, не має ніяких претензій з приводу вищезазначеного домоволодіння і не отримувала на нього свідоцтва про право на спадщину, знаючи при цьому що домоволодіння продане, а тому віддала ОСОБА_3 всі наявні документи, які на той час розпочали виготовляти, так-як оформляти на себе документи на спірний будинок вона не мала ні часу ні коштів і будь-яких зобовязань з цього приводу на себе не брала.

Відповідно частини 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як передбачено ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно параграфа першого ч. 1 та ч. 2 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку відносно того, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, покупець передав, а продавець прийняв у повній сумі продажу гроші за придбане нерухоме майно та водночас між сторонами відбулась передача від продавця покупцеві нерухомого майна, яке було предметом продажу, однак в наслідок раптової смерті продавця між сторонами не було укладено нотаріального договору купівлі-продажу, що не залежало від волі покупця.

Відповідач ОСОБА_4А, яка є спадкоємецею продавця ухиляється від переоформлення документів на спірне нерухоме майно та подальшого укладення з позивачем договору купівлі-продажу, законно посилаючись при цьому на те, що вона спірного майна не успадкувала, а отже не має ніяких прав та зобовязань щодо майна, яке є предметом спору, одночасно не заперечуючи проти заявлених прав позивача на вищезазначене нерухоме майно.

Вiдповiдно ст. 328 ЦК України, - право власностi набувається на пiдставах, що не забороненi законом, зокрема iз правочинiв. Право власностi вважається набутим правомiрно, якщо iнше прямо не випливає iз закону або незаконнiсть набуття права власностi не встановлена судом.

Вiдповiдно ст. 321 ЦК України, - право власностi є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здiйсненнi.

Як передбачено ст. 386 ЦК України, - Держава забезпечує рiвний захист прав ycix суб'єктiв права власностi. Власник, який має пiдстави передбачати можливiсть порушення свого права власностi iншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дiй, якi можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дiй для запобiгання такому порушенню. Власник, права якого порушенi, має право на вiдшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Як вбачається із матеріалів справи позивач правомірно набув право власності на нерухоме майно на пiдставах, що не забороненi законом, але в наслідок незалежних від нього обставин не має можливості зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку у чому вбачається порушення його законних прав та інтересів власника, а тому суд вважає його вимоги обгрунтованими.

За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є правомірними і підлягають задоволенню у повному обсязі.

На пiдставi вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 30, 57, 60, 61, 130, 174, 208 - 223 ЦПК України, суд

ВИРIШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Загрунівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, про визнання дійсним правочину та визнати право власності на господарство, яке розташоване за адресою с. Сулими, вул.. Гагаріна, 9, Зіньківського району, Полтавської області задоволити.

Визнати дійсними правочин та договір купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться по вул. Гагаріна, 9, в с.Сулими, Зіньківського району, Полтавської області, що були укладені між ОСОБА_5, який продав та ОСОБА_3, який придбав домоволодіння.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешканцем с.Сулими, вул.. Гагаріна, Зіньківського району, Полтавської області право власностi на домоволодіння, що знаходиться за адресою: с.Сулими, вул. Гагаріна, 9, Зіньківського району, Полтавської області, і складається з позначеного на плані технічного паспорта на житловий будинок літерами та цифрами: житловий будинок «А-1», літня кухня «Б», сарай «Б1», «б», «В1», «Г»; гараж «В», погріб «г», огорожа, ворота, хвіртка «№ 1, 2».

На рiшення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання подання апеляцiйної скарги через Зіньківський районний суд Полтавської області протягом 10 днiв з моменту проголошення рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_1