АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4137/16 Головуючий 1 інст. - Болибок Є.А.
Справа № 619/626/16-ц
Категорія: стягнення суми Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Гуцал Л.В., Кірсанова Л.І.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,

у с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми.

На обґрунтування позивач вказав, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2014 року з відповідача на його користь стягнуто суму боргу в розмірі 111 902 грн. 00 коп. та 3% річних в розмірі 2 407 грн. 80 коп.

Вказане заочне рішення суду першої інстанції предявлено до примусового виконання, однак на даний час не виконано.

Посилаючись на підстави, передбачені статтями 509, 625 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 98 337 грн. 22 коп. (3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобовязання з 12 лютого 2014 року по 12 лютого 2016 року).

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року позов задоволено частково.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута сума в розмірі 6 836 грн. 98 коп. 3% річних від простроченої суми за період з 12 лютого 2014 року по 12 лютого 2016 року та 68 грн. 37 коп. судового збору.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо інфляційних втрат, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що суд не врахував правової позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Відповідач з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертався, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2014 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу в розмірі 111 902 грн. 00 коп. та 3% річних в розмірі 2 407 грн. 80 коп.

Цим заочним рішенням, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, встановлено факт надання позивачем у позику відповідачу 14 000 доларів США 00 центів.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2014 року предявлено до примусового виконання, однак на даний час не виконано. Такі обставини визнані сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (частина 1 статті 625 ЦК України).

У абзацах 1, 2 пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

З даного питання свою правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, яка зводиться до наступного.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а не іноземна валюта, яка була предметом договору.

Норми частини 2 статті 625 ЦК України визначають спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобовязань. Таких наслідків є декілька. В будь-якому випадку боржник зобовязаний відшкодувати кредиторові завдані збитки. До одного з різновидів збитків у розумінні частини 2 статті 625 ЦК України віднесено компенсацію кредиторові різниці за зниження купівельної спроможності гривні за період: з початку прострочення грошового зобовязання до моменту його виконання офіційний індекс інфляції.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в тому числі просив стягнути з відповідача збитки у вигляді індексу інфляції за період невиконання рішення суду, яким на ОСОБА_2 покладено обовязок по сплаті позивачеві боргу, визначеного у грошовій одиниці України гривні.

Питання про стягнення індексу інфляції за період існування між сторонами у справі грошового зобовязання в іноземній валюті доларах США позивачем не ставилось, а тому висновки суду першої інстанції про неможливість застосування в даному випадку частини 2 статті 625ЦК України є помилковими.

Такі висновки щодо безпідставності позову в частині відшкодування збитків у вигляді інфляційних втрат за невиконання грошового зобовязання, визначеного рішенням суду у грошовій одиниці України гривні, суперечать зазначеним вище розясненням пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, яка відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

З огляду на це, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову щодо інфляційних втрат за прострочення виконання зобовязання з 12 лютого 2014 року по 12 лютого 2016 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення в цій частині та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми в розмірі 91 500 грн. 24 коп. із розрахунку: 113 949 грн. 80 коп. (сума боргу, визначена рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2014 року) х 1,803 (загальний індекс інфляції за період з 12 лютого 2014 року по 12 лютого 2016 року) = 205 450 грн. 24 коп. 113 949 грн. 80 коп.

Доводи апеляційної скарги про неврахування правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, не можуть бути прийняті до уваги. Дана правова позиція висловлена з приводу визначення грошового зобовязання у звязку з відшкодуванням заподіяної злочином майнової та моральної шкоди.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому в апеляційному порядку не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року скасувати в частині відмови в позові про стягнення інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 91 500 грн. 24 коп. (девяносто одна тисяча пятьсот грн. 24 коп.) на рахунок відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобовязання з 12 лютого 2014 року по 12 лютого 2016 року.

В іншій частині рішення не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалось.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Л.В.Гуцал

ОСОБА_3