АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/5361/15-ц Головуючий 1 інстанції: Пілюгіна О.М. Провадження: № 22ц/790/1660/16
Категорія:договірні Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Гуцал Л.В.,

Суддів Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

За участю секретаря Огар І.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 січня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акцент - Банк» (далі по тексту - ПАТ«Акцент - Банк») завернулось до суду з зазначеним позовом.

Позивач посилався на те, що 22 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акцент - Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Акцент - Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. За умовами договору відповідач отримав кредит у розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою за користування кредитом 24 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов договору відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за його використання, перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором. За порушення строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів відповідач зобов'язався сплатити банку штрафи у розмірі 500 гривень та 5 відсотків від суми позову.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 27 червня 2015 року виникла заборгованість на загальну суму 27543, 75 гривень, яку позивач і просив суд стягнути з відповідача.

Представник відповідача позов не визнала. Стверджувала, що ОСОБА_2 договір з позивачем не укладав, а кредитна справа сфальшована позивачем. Також посилалась на те, що відповідач є інвалідом дитинства, має захворювання - парез нижніх і верхніх кінцівок, тому за станом здоров'я весь час був під її наглядом та гроші не отримував.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Акцент - Банк» задоволено у повному обсязі.

На дане рішення ОСОБА_2, в особі свого представника ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин у справі.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, представник банку проти задоволення скарги заперечувала.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що є підставою для стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь позивача.

Погодитись із таким висновком у повному обсязі не можна, оскільки суд першої інстанції дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 22 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акцент - Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Акцент - Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. За умовами договору відповідач отримав кредит у розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою за користування кредитом 24 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. (ст.526 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Банк виконав взяті на себе зобов'язання, надавши відповідачеві 22 вересня 2008 року грошові кошти в сумі 3000 гривень на платіжну картку.

Встановлено також, що жодного платежу на погашенная боргу за кредитом ОСОБА_2 здійснено не було, що підтверджується розрахунком заборгованості, який надав позивач.

Внаслідок порушення відповідачем договірних зобовязань станом на 27 червня 2015 року утворилась заборгованість, яка становить 27 543,75 гривень та складається з: заборгованості за кредитом - 3000 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом - 14151,21 гривень; заборгованості за пенею та комісією - 8604,74; штрафу (фіксована складова) - 500 гривень; штрафу (процентна складова) - 1287,80 гривень.

З огляду на викладене вище, доводи позивача щодо неналеженого виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором є обгрунтованими, право банку на повернення кредитних коштів, отримання відсотків за користування ними та штрафних санкцій є порушеним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не укладав кредитний договір з позивачем та не отримував кредитних коштів не знайшли свого підтвердження.

Так, ст.204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстав вважати спірний кредитний договір нікчемним судом не встановлено. З позовом про недійсність правочину відповідач не звертався.

За клопотанням представника відповідача та для перевірки її доводів щодо фальшування кредитної справи, судом апеляційної інстанції були витребувані у банку оригінали заяви ОСОБА_2 про видачу кредиту та кредитного договору між банком та відповідачем. Судом установлено, що оригінали відповідають копіям цих документів, що були надані позивачем до суду першої інстанції.

Твердження представника відповідача, що ОСОБА_2 не підписував зазначені вище заяву та кредитний договір також є бездоказовим.

На оригіналах досліджених документів містяться підписи виконані від імені ОСОБА_2.

У суді першої інстанції відповідачем не заявлялось клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи. На реалізацію положень ч.4 ст.10 ЦПК України, з метою перевірки доводів відповідача щодо належності йому підпису в кредитному договорі судом апеляційної інстанції була призначена судова почеркознавча експертиза. Проте така проведена не була, оскільки представник відповідача заявила про неможливість надати зразки підписів останнього у звязку з пожежею в їх помешканні (акт пожежі додається) та просила не проводити експертизу.

Незважаючи на наявність обєктивних причин (пожежі в помешканні родини ОСОБА_2) у суду немає правових підстав вважати, що підпис на документах, які стали підставою для видачі кредиту, позивачу не належить. Слід зазначити, що ОСОБА_3 не заявлялось клопотання про витребування зразків підпису відповідача з установ та організацій для забезпечення можливості провести судову почеркознавчу експертизу.

Отже відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, тоді як відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і на підставу своїх заперечень.

Покази свідка ОСОБА_4 не можуть вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження доводів відповідача.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції в тій частині, що право позивача було порушено відповідачем внаслідок невиконання ним договірних зобовязань, судова колегія вважає, що порушене право банку не підлягає судовому захисту у звязку з пропуском строку позовної давності з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу і відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначено вище за умовами укладеного між сторонами кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки.

Інформація про строк дії картки у матеріалах справи відсутня. У п.3.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що строк дії картки швидкого випуску подовженню не підлягає. Жодного платежу на погашення кредиту, отриманого у вересні 2008 року ОСОБА_2 не здійснив. Позов банк предявив у липні 2015 року. Доказів того, що позов подано в межах строку позовної давності позивач суду не надав.

Згідно з ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, і це підтверджується технічним засобом фіксації судового процесу та поясненнями представника відповідача суду апеляційної інстанції, що під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача заявляла про сплив строку позовної давності до заявлених вимог. Проте така заява не була прийнята судом до уваги з тих підстав, що ОСОБА_3 заперечуючи проти позову стверджувала, що відповідач не отримував кредит взагалі.

Судова колегія не може погодитися з такою позицією суду першої інстанції, оскільки закон не повязує можливість застосування наслідків пропуску строку позовної давності про які заявляє відповідач, з підставами заперечень відповідача проти позову. Отже позиція ОСОБА_2 щодо не отримання ним кредитних коштів, не позбавляла його права одночасно заявити і про сплив позовної давності.

Зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення не можна визнати законним та обґрунтованим, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Заперечення представника позивача проти застосування строку позовної давності судом апеляційної інстанції з тих підстав, що відповідачем не було подано письмову заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції, судова колегія не може взяти до уваги, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції представником ОСОБА_2 в усній формі було заявлено про сплив такого строку.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 січня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді