У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за проживання та виселення, за касаційною скаргою Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Державний навчальний заклад «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» (далі - ДНЗ «Ужгородський центр професійно-технічної освіти») звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що позивачу на праві власності належить жиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до листа-звернення Ужгородського міського відділку міліції, адміністрацією закладу було прийнято рішення виділити для тимчасового проживання в учнівському гуртожитку подружжю ОСОБА_7 кімнати НОМЕР_1, про що з ними 01 лютого 2005 року укладений договір найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку. Тривалий час відповідачі не сплачують за комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 15 994 грн 52 коп., а тому позивач просив стягнути з відповідачів указану заборгованість та виселити їх з кімнат гуртожитку без надання іншого житла.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто із ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» заборгованість за комунальні послуги та проживання у розмірі 19 156 грн 87 коп. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 з кімнат НОМЕР_2 учнівського гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2016 року скасовано в частині позовних вимог про виселення та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» заборгованість за комунальні послуги у розмірі 15 994 грн 52 коп.

У касаційній скарзі представник Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» Тимко С.М., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що строк дії договору найму житлового приміщення закінчився, нового договору між сторонами укладено не було, спеціального ордера на право вселення відповідачам не надавалося.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення, апеляційний суд керувався тим, що позивач надав дозвіл на проживання відповідачу ОСОБА_6 та його сім'ї у спірному гуртожитку, а з 2007 року ОСОБА_6 за згодою позивача зареєструвався у гуртожитку на постійне місце проживання.

Судом встановлено, що позивачу на праві державної власності належить жиле приміщення загальною площею 5 042,6 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до листа-звернення Ужгородського міського відділку міліції, адміністрацією закладу було прийнято рішення виділити для тимчасового проживання ОСОБА_6 разом із сім'єю кімнати в учнівському гуртожитку, про що з ними 01 лютого 2005 року укладений договір найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку ,який продовжений до 01 лютого 2006 року.

Відповідно до п. 1.2.6 договору найму наймодавець зобов'язаний оформити реєстрацію наймачу на строк дії договору.

Для вирішення питання, чи на законних підставах особи мешкають у гуртожитку, застосовуються загальні норми ЖК України, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому.

У такому разі суд має застосовувати положення житлового законодавства, а саме: ст. ст. 128, 129 ЖК УРСР та пункті 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Форму спеціального ордера встановлено Примірним положенням про гуртожитки.

Згідно з п. п. 4.2, 4.3 договору найму строк дії договору встановлюється на шість місяців від часу його укладання. У разі непоновлення прописки або відмови від тимчасової прописки наймодавець має право виселити наймача без надання іншого житла.

Строк дії договору оренди завжди обумовлений у договорі і є однією із його істотних умов. Проживання особи у гуртожитку після закінчення строку договору може свідчити або про продовження дії договору на тих же умовах, або про порушення орендарем порядку звільнення житлового приміщення, що у кожному випадку необхідно з'ясовувати.

Відповідно до частин першої та другої статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Частинами першою та третьою статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-503цс15.

Заселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у гуртожиток не пов'язано з роботою або навчанням, також судом під час розгляду справи не встановлено, чи вони самоправно зайняли жиле приміщення, в якому проживають, руйнують чи псують його або порушують правила співжиття.

Разом з тим апеляційний суд не врахував договір найму житла в гуртожитку від 01 лютого 2005 року (а. с. 17), яким встановлено строк дії договору, визначено права та обов'язки сторін.

Оскільки відповідачі проживають у гуртожитку на підставі цивільно-правового договору, строк якого закінчився, то власник гуртожитку має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень ЦК України.

Суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не встановив, які правовідносини виникли між сторонами та неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, тому судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 347ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак