У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., МаляренкаА.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про розірвання трудового договору, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи та за період видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5.), в якому просила з 01 серпня 2015 року розірвати трудовий договір від 13 листопада 2008 року № 8 на підставі ч. 4 ст. 36 КЗпП України, що укладений між нею та відповідачем; стягнути з ФОП ОСОБА_5 на свою користь заробітну плату за час затримки її виплати з 12 квітня 2005 року до 26 січня 2006 року в сумі 27 625 грн, з 13 листопада 2008 року до 01 серпня 2015 року в сумі 312 330 грн, що разом складає 339 955 грн; компенсацію за невикористану відпустку за період із 12 квітня 2005 року до 26 січня 2006 року у сумі 3 тис. грн, з 13 листопада 2008 року до 01 серпня 2015 року у сумі 27 тис. грн, а всього - 30 тис. грн; а також завдану незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн та зобов'язати ФОП ОСОБА_5 видати їй належним чином оформлений розірваний трудовий договір № 8 і трудову книжку.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 12 квітня 2005 року вона була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_5 продавцем за трудовим договором № 2052, що зареєстрований в Орджонікідзевському міському центрі зайнятості Дніпропетровської області. Під час прийняття на роботу ФОП ОСОБА_5 повідомив, що вона буде отримувати заробітну плату в розмірі 3 тис. грн за місяць та мати всі соціальні гарантії найманого працівника. Так як вказаних умов відповідач не дотримався, а саме: відмовився сплатити позивачу заробітну плату та надати їй щорічну відпустку за 2005 рік, то 26 січня 2006 року вона звільнилася. Зазначила, що у листопаді 2008 року до неї зателефонував відповідач і пообіцяв, що коли вона повернеться до нього працювати продавцем, то він віддасть їй борг із заробітної плати за 2005-2006 роки в сумі 30 625 грн, більше не буде її обманювати та сплачуватиме заробітну плату постійно. 13 листопада 2008 року позивач була повторно прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_5 продавцем за трудовим договором № 8, що був зареєстрований в Орджонікідзевському міському центрі зайнятості. У липні 2015 року ФОП ОСОБА_5 повідомив про неможливість виплатити їй заборгованість із заробітної плати, у зв'язку із наявністю інших боргів, які у нього утворилися через ряд кримінальних справ, що були порушені відносно нього. 27 липня 2015 року у зв'язку з явним нехтуванням вимогами трудового законодавства відносно позивача вона звернулася до ФОП ОСОБА_5 з письмовою заявою про звільнення з проханням про проведення повного розрахунку за роботу та за невикористані відпустки з 13 листопада 2008 року до 27 липня 2015 року. ФОП ОСОБА_5 відмовився реєструвати заяву позивача про звільнення, а тому вона була вимушена направити рекомендованим листом на адресу роботодавця заяву про звільнення з 01 серпня 20015 року у зв'язку з виїздом, але до теперішнього часу відповідач з позивачем не розрахувався та не припинив дію трудового договору № 8. Крім того ОСОБА_4 зазначає, що відповідач не видав їй у день звільнення трудову книжку, належним чином оформлений трудовий договір № 8 та розрахункову квитанцію про отримання позивачем повного розрахунку за виконану роботу та за невикористані відпустки. Замість звільнення ФОП ОСОБА_5 прислав позивачу листа про відмову у звільненні у зв'язку з наявністю боргу перед ним, проте що це за борг і яким чинним його визначив ФОП ОСОБА_5 позивачу не відомо.

Позивач вказувала, що дії ФОП ОСОБА_5 є незаконними і такими, що суперечить не тільки вимогам КЗпП України, а й наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за №5 54/5745 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» та наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 14 жовтня 2010 року № 320, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 листопада 2010 р. за № 1038/18333.

Позивач зазначала, що в неї є всі законні та обґрунтовані підстави для розірвання трудового договору між сторонами саме на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України з 01 серпня 2015 року, та стягнення з відповідача суми заборгованості, яка виникла у зв'язку з невиплатою заробітної плати, затримкою і невиплатою компенсації за невикористану відпустку.

Також ОСОБА_4 зазначила, що незважаючи на той факт, що заробітна плата згідно з їхньою домовленістю з відповідачем повинна складати 3 тис. грн, то останній повинен був виплачувати їй не менше мінімально визначеної заробітної плати, яка передбачена в Україні, але ФОП ОСОБА_5 не виконував свої обов'язки роботодавця, чим порушив її право на працю та отримання заробітної плати за свою роботу.

Позивач вказувала, що вона не отримувала за свою роботу від відповідача ні гарантованої державою мінімальної заробітної плати, ні заробітної плати, яка була узгоджена між нею та відповідачем. На теперішній час вона перебуває у вимушеному прогулі, тому за цей час роботодавець зобов'язаний виплатити на її користь заробітну плату та компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 369 944 грн.

Також ОСОБА_4 зазначила, що вказані дії з боку відповідача завдали їй моральних страждань, за які відповідач повинен сплатити їй 10 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку (ст.149 КЗпП України).

Нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Зокрема, правильними є висновки суду про те, що усупереч вимогам КЗпП України позивачем неправильно обрано спосіб захисту права у частині позовних вимог про розірвання трудового договору.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що протягом всього часу роботи позивача відповідач жодним чином не ухилявся від виплати належної їй заробітної плати; за вказаний у позовній заяві період роботи позивачу регулярно нараховувалася і виплачувалася заробітна плата у передбаченому трудовим договором розмірі або у розмірі, який не був нижчим законодавчо-визначеного розміру мінімальної заробітної плати.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обов'язок видати трудову книжку відповідно до ст. 47 КзпП України у роботодавця виникає тоді, коли вона відповідно до закону має знаходитись у нього. У випадку незаконного знаходження її у відповідача і доведеності цієї обставини позивач могла ставити питання про її повернення, а не про покладення обов'язку щодо її видачі, який виникає відповідно до ст. 47 КЗпП України.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надала відповідачу як роботодавцю ні до, а ні після 01 серпня 2015 року заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, зумовленої неможливістю продовжувати роботу, а тому він не повинен був розривати трудовий договір у строк, про який просила позивачка з 01 серпня 2015 року, оскільки підстави для звільнення її з роботи за власним бажанням були відсутні; звільнення позивача заднім числом 01 серпня 2015 року призвело б до порушення її трудових прав, оскільки, дізнавшись лише 03 серпня 2015 року про її заяву про звільнення, але зазначаючи у наказі дату звільнення 01 серпня 2015 року, у нього б не було можливості у день звільнення виплатити грошові кошти, що належали їй до виплати при звільненні (заробітну плату за липень 2015 року та компенсацію за невикористані дні відпустки). За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не порушував трудових прав позивача, яка, як установив суд, у період із 03 серпня 2015 року до 21 вересня 2015 року була відсутня на роботі і не приступала до виконання посадових обов'язків, а право, яке не є порушеним, захисту в судовому порядку не підлягає.

Суд надав належну оцінку тій обставині, що перед застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогули відповідач намагався відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України отримати пояснення від порушника трудової дисципліни.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В. Маляренко

І.К. Парінова