Справа № 524/245/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого - судді - Нестеренка С.Г.

при секретарі - Бельченко Н.Л.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника відповідача ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " - Чуфістової Ю.Г., третьої особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої смертю фізичної особи.

Посилаючись на ст.ст. 22, 23, 1187, 1192 ЦК України, просила суд стягнути із відповідача на її користь матеріальну шкоду у вигляді понесених витрат на поховання у розмірі 9519,80 грн. та моральної шкоди у розмірі 500 тис. грн.

Позивач вказувала, що її син ОСОБА_5, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, під час виконання трудового завдання 03 серпня 2015 року, коли керував вантажним автомобілем НОМЕР_1 з напівпричепом, внаслідок ДТП одержав тілесні ушкодження. ІНФОРМАЦІЯ_1 року син помер.

Посилалася, що нею були сплачені витрати на поховання сина на загальну суму 15278,80 грн. з яких Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України їй було відшкодовано 5759 грн., а звідси різниця становить 9519,80 грн., які повинен відшкодувати відповідач.

В обґрунтування моральної шкоди та її розміру посилалася на те, що моральна шкода була заподіяна їй в результаті смерті сина, внаслідок чого у неї виникли глибинні душевні страждання, погіршення її здібностей щодо можливості їх реалізації у житті. Крім того, посилалася на те, що разом з чоловіком мають на утриманні ще одного сина, який є інвалідом першої групи, самі є пенсіонерами, а тому померлий син був для них єдиною опорою та надією (т. 1 а.с.а.с. 1-4).

У лютому 2016 року представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині розміру понесених позивачем витрат на поховання сина до 11051,80 грн. (т. 1 а.с.а.с. 200 - 201).

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 ОСОБА_2 збільшені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладених у позовних заявах.

Представник відповідача ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " - Чуфістова Ю.Г. проти позову заперечувала, пояснила, що матеріальна та моральна шкода не були заподіяні позивачеві, крім того, підприємство надавало матеріальну допомогу позивачеві та її чоловіку при похованні сина.

Третя особа ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 щодо суті розгляду позову не визначилися. Третя особа ОСОБА_4 пояснила, що з померлим ОСОБА_8 спільно проживала, витрати на поховання несли його батьки.

Позивач ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_9, ОСОБА_10, представники третіх осіб: - територіальне управління Держгірпромнагляд України у Полтавській області, - територіального управління Державної інспекції України з питань праці у Полтавській області, - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Глобинському районі Полтавської області в судові засідання не прибули, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Позивач ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_9, керівництво третіх осіб - юридичних осіб просили розглядати справу за їх відсутності та відсутності їх представників.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, третьої особи та її представника, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_8, виданого 27 березня 1971 року Заїченською сільською Радою Семенівського району Полтавської області та свідоцтвом про смерть, виданого 05 серпня 2015 року Автозаводським ВДРАЦС Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області (т. 1 а.с.а.с. 20 - 21).

Наказом по особовому складу ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " за № 14 від 04 липня 2011 року ОСОБА_8 було прийнято на роботу на посаду водія з вказаної дати з оплатою праці згідно штатного розпису (т. 1 а.с.а.с. 187 - 188, 194).

Як постає з матеріалів спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 03 серпня 2015 року з ОСОБА_8, зокрема, актів форми Н-5 від 05 жовтня 2015 року та форми Н-1 від 05 жовтня 2015 року, 03 серпня 2015 року близько 21 год. 55 хв. ОСОБА_8, при виконанні трудового завдання, керуючи вантажним автомобілем НОМЕР_2 з напівпричепом р.н. НОМЕР_3, які знаходилися у законному володінні відповідача, рухався по вул. Леніна в с. Сари Гадяцького району Полтавської області в напрямку до м. Гадяч. При спуску з гори водій ОСОБА_8 не впорався з керуванням та допустив перекидання вантажного автомобіля з напівпричепом, які були завантажені пшеницею, в правий кювет по ходу через захисні перегородки, якими була обгороджена гора. У результаті ДТП транспортний засіб з напівпричепом зазнали механічних пошкоджень, а водій ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження внаслідок яких помер при перебуванні у Гадяцькій центральній районній лікарні (т. 1 а.с.а.с. 143-196).

11 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 подала заяву до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Глобинському районі Полтавської області щодо відшкодування витрат на поховання сина ОСОБА_8 (т. 1 а.с.а.с. 72-78). Третя особа ОСОБА_9 не заперечував щоб кошти у розмірі 1800 грн., які були ним сплачені за поминальний обід, були перераховані відділенням цього Фонду позивачеві (т. 1 а.с. 79).

Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Глобинському районі Полтавської області від 18 січня 2016 року було ухвалено про відшкодування витрат на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги з відповідним розрахунком та з виплатою позивачеві коштів у розмірі 4227 грн.

Позивач у позовній заяві, а також представники позивача у судовому засіданні, пояснили, що жодних претензій до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Глобинському районі Полтавської області щодо повернення коштів у більшому розмірі, ніж той який було виплачено позивачеві на суму 4227 грн. - не мають.

Кошти у розмірі 11051,80 грн., які понесла позивач у зв'язку з похованням сина та які не були відшкодовані відділенням Фонду, не підлягають стягненню з відповідача з наступних підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 42 Закону України " Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування " у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на його поховання несе Фонд згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 2 Порядку проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого Постановою КМ України від 11 липня 2001 року за № 826 (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року), витрати на поховання провадяться у разі смерті потерпілого, що настала за обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 4 Постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року за № 45, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 жовтня 2008 року за № 1040/15731 витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги проводяться тільки за наявності документів (довідок, рахунків тощо), що підтверджують відповідні витрати на день поховання, які зазнані страхувальником, сім'єю потерпілого або іншими особами, але не вище розмірів витрат на поховання потерпілого та пов'язаних з цим ритуальних послуг для управлінь виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Якщо фактично зазнані витрати на поховання є нижчими за розміри, установлені цією постановою, то відшкодування проводиться тільки за фактичними витратами. При цьому кошти, що залишилися невикористаними на конкретний вид ритуальної послуги, не можуть бути використані на іншу ритуальну послугу.

Крім того, згідно додатку до цієї Постанови правління Фонду встановлено розміри витрат на поховання потерпілого та пов'язаних з цим ритуальних послуг, зокрема у Полтавській області - 5759 грн.

Звідси, суд вважає, що відповідач не повинен відшкодовувати позивачеві витрати на поховання сина, оскільки такі витрати безпосередньо повинен відшкодовувати Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України як страховик за страховим випадком - нещасним випадком на виробництві.

Позивач та її представники не надали суду належні і допустимі докази щодо обґрунтування позову в частині необхідності стягнення витрат на поховання сина з відповідача у частині, яка не була призначена та виплачена відділенням Фонду.

Згідно ч. 8 ст. 36 Закону України " Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування " відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

У ч. 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

У частинах 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 " Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки " розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Крім того, у п. 5 цієї Постанови Пленуму відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

Також, у п. 6 цієї Постанови Пленуму визначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачем), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Оскільки, відповідач мав на законних підставах, що не було спростовано відповідачем, у володінні транспортний засіб, яким керував під час трудового обов'язку ОСОБА_8, суд вважає, що саме відповідач у відповідності до вказаних правових норм повинен відшкодовувати позивачеві як матері померлого ОСОБА_8 моральну шкоду.

При цьому, суд врахував і правові висновки Верховного Суду України, які містяться у постановах від 17 жовтня 2012 року у справі за № 6-114цс12, від 02 вересня 2015 року у справі за № 6-576цс15 та від 25 червня 2014 року у справі за № 6-66цс14, які згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Суд погоджується з доводами позивача та її представників щодо того, що в результаті смерті ОСОБА_8, його матері - позивачеві у справі була заподіяна моральна шкода, яка полягає у виникненні та наявності моральних страждань внаслідок загибелі рідного сина, зміни в організації життя, сімейного укладу, припинення родинних відносин.

Однак, суд не погоджується з доводами позивача та її представників щодо визначення розміру моральної шкоди у 500 тис. грн., оскільки такий розмір є безпідставно завищеним, недоведеним належними і допустимими доказами.

Суд вважає, що у відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 50 тис. грн., що є належною сатисфакцією моральних страждань позивача.

Відповідач не надав суду належні і допустимі докази на спростування позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Отже, за наведених обставин, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди - 50 ( п'ятдесят ) тис. грн.

Також, необхідно відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат на поховання у розмірі 11051,80 грн. та моральної шкоди у розмірі 450 тис. грн.

Крім того, відповідно абз. 2 п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн., тобто в однократному розмірі мінімального розміру заробітної плати, який було встановлено з 01 січня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1168, 1187, 1193, 1195 ЦК України, ст. ст. 2, 35, 36, 40 - 42 Закону України " Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування ", ст.ст. 14, 57-59, 208, 209, 212 - 215, 218, 223 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди - 50 ( п'ятдесят ) тис. грн.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат на поховання у розмірі 11051,80 грн. та моральної шкоди у розмірі 450 тис. грн.

Стягнути з ТОВ " Техніко-транспортна компанія " Бізнес Клас " на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж десяти діб з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Повне рішення виготовлено 16 травня 2016 року.

Суддя: