УХВАЛА

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджитал Реклама Сервіс» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджитал Реклама Сервіс», поданою представником Жуковим Дмитром Олександровичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги (т. 1, а. с. 34, 35), просила суд стягнути на її користь компенсацію за невикористані відпустки в сумі 136 246,31 грн., середню заробітну плату за час затримки розрахунку - 59 769,00 грн та середню заробітну плату за час вимушеного прогулу - 40 189,50 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 01 лютого 2010 року працювала у ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» на посаді головного бухгалтера; з 22 серпня 2014 року по 30 червня 2017 року їй було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку. 16 лютого 2015 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням. За час роботи нею не було використано 69 днів щорічної основної відпустки і 50 днів додаткової відпустки для працівників, які мають дітей. У день звільнення відповідачем не було проведено повного розрахунку, не видано трудову книжку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» на користь ОСОБА_3 124 797 грн 04 коп. компенсації за невикористану відпустку, 32 976 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, всього: 157 773 грн 04 коп.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» - ЖуковД.О. - просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачем не підтверджено належними і допустимими доказами отримання ОСОБА_3 грошової компенсації за 109 днів невикористаної відпустки за період її роботи в ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» з 01 лютого 2010 року по 22 серпня 2014 року.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що наказом від 01 лютого 2010 року № 3/2010 ОСОБА_3 була прийнята на роботу в ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» на посаду бухгалтера, наказом від 01 листопада 2010 року №12/2010 була переведена на посаду головного бухгалтера, а наказом від 24 квітня 2015 року № 03 звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 125-126 - копія трудової книжки).

З 22 серпня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачці була надана відпустка по догляду за дитиною - дочкою, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23 - копія свідоцтва про народження), до досягнення нею трирічного віку.

ОСОБА_3 надала копію заяви від 26 лютого 2015 року, у якій просить директора ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» ОСОБА_5 звільнити її за власним бажанням з 26 лютого 2015 року та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки і додаткових відпусток за 2010 - 2014 роки (а. с. 15 - копія заяви); копію заяви від 23 березня 2015 року на ім'я директора ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» ОСОБА_5, у якій вона просить невідкладно видати їй оформлену трудову книжку і провести з нею повний розрахунок (а. с. 17 - копія заяви), копію заяви від 23 березня 2015 року на ім'я директора ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» ОСОБА_5 з проханням відправити трудову книжку поштою (а. с. 18 - копія заяви), копію заяви від 08 квітня 2015 року з проханням надати їй відомості про усі розрахунки та належні їй до виплати суми, а також надіслати трудову книжку (а. с. 16 - копія заяви).

ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс» вказані заяви ОСОБА_3 отримано, на підтвердження цього суду надано поштовий конверт, датований 09 квітня 2015 року (а. с. 80 - 84).

З опису в цінний лист від 24 квітня 2015року вбачається, що ОСОБА_3 надіслані від ТОВ «Діджитал Реклама Сервіс»: лист-відповідь від 24 квітня 2015 року, трудова книжка, наказ про звільнення від 24 квітня 2015 року № 03, отримання вказаних документів позивачка не заперечувала (а. с. 86).

Судами встановлено, що за період роботи позивача у відповідача з 2010 по 2014 рік нею залишились невикористаними 69 днів основної щорічної відпустки і 50 днів додаткової відпустки, що разом становить 119 днів, однак доказів на підтвердження такої кількості невикористаних днів основної і додаткової відпусток позивачкою суду не надано.

Представником відповідача не заперечувалось стосовного того, що за період з 01 лютого 2010 року по 22 серпня 2014 року у ОСОБА_3 залишились невикористаними 109 днів щорічних основних відпусток (а. с. 55-59).

Заперечуючи проти грошової компенсації днів невикористаної відпустки, представник відповідача надав суду наказ від 31 грудня 2013 року №22-а про виплату ОСОБА_3 компенсації за три дні невикористаної відпустки за 2013 рік в сумі 2 892 грн 99 коп. (а. с. 68 - копія наказу).

На підтвердження отримання ОСОБА_3 вказаної вище компенсації в сумі 2 892 грн 99 коп. представником відповідача надано розрахунковий листок про грошові нарахування на ім'я ОСОБА_3,в тому числі за грудень 2013 року компенсації в сумі 2 892 грн 99 коп. (а. с. 69 - копія).

Однак даних на підтвердження отримання позивачкою цих коштів, зокрема, її особистий підпис або перерахування на банківську картку з відображення цільового призначення коштів, суду не надано.

Відомості щодо виплати компенсації у розмірі 2 892 грн 99 коп. і наданого представником відповідача розрахункового листка ОСОБА_3 за грудень 2013 року не співпадають з відомостями розрахункового листка за грудень 2013 року, наданого позивачкою, де загальна сума отриманих ОСОБА_3 коштів у грудні 2013 року становить 36 000 грн, з яких: оклад становить 22 155 грн 78 коп., премія за підсумками року становить 21 686 грн 75 коп., однак відомості про отримання в грудні 2013 року грошової компенсації за три дні невикористаної відпустки за 2013 рік в сумі 2 892 грн відсутні (а. с. 12).

На підтвердження отримання ОСОБА_3 грошової компенсації за 106 днів невикористаної відпустки за 2010-2014 роки в сумі 80 543 грн 04 коп. представником відповідача надано наказ від 01 квітня 2014 року № 07-а (а. с. 70).

Стороною відповідача надано: розрахунковий листок ОСОБА_3 за квітень-серпень 2014 року, де сума 80 543 грн 04 коп. вказана як компенсація відпустки, платіжну відомість за березень 2014 року, з якої вбачається отримання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 9 014 грн 20 коп.; платіжну відомість за квітень 2014 року, з якої вбачається отримання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 9 000 грн; відомість № 2 від 22 квітня 2014 року про перерахування заробітної плати на картковий рахунок ОСОБА_3 в сумі 69 000 грн (а. с. 71 - 79).

Однак з наданих вище платіжних документів не вбачається, що отримані позивачкою кошти є грошовою компенсацією за невикористані дні щорічних відпусток, а суми в платіжних документах позначені як заробітна плата.

Крім цього, наказ № 07-а про нарахування ОСОБА_3 грошової компенсації за 106 днів невикористаної відпустки за 2010-2014 роки в сумі 80 543 грн 04 коп. датований 01 квітня 2014 року, а грошові кошти по цьому наказу позивачка почала отримувати вже за розрахунковою відомістю за березень 2014 року, тобто за місяць, що передував наказу від 01 квітня 2014 року №07-а.

У розрахунковому листку за квітень 2014 року, який суду надано позивачкою, відсутні відомості про нарахування грошової компенсації за 106 днів невикористаної відпустки за 2010 - 2014 роки в сумі 80 543 грн 04 коп., однак у листку містяться дані про нарахування місячної премії в сумі 80 712 грн 35 коп (а. с. 7).

Відповідно до положення ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки та додаткові.

Згідно з частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто початком нарахування сум за затримку розрахунку при звільненні, законодавець визначає день звільнення або день пред'явлення такої вимоги звільненим працівником.

ОСОБА_3 зазначає період часу, за який слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, саме з 26 лютого по 26 травня 2015 року.

З наданої копії трудової книжки позивача вбачається, що звільнення останньої з роботи відбулося згідно з наказом від 24 квітня 2015 року № 03, даний наказ позивачкою не оспорювався.

Суд першої інстанції зазначав, що у даному випадку останньою датою межі нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачка визначає 26 травня 2015 року, а тому суд, вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, не може вийти за їх межі, а тому вважає за необхідне визначити час затримки розрахунку відповідача з позивачкою у зв'язку із звільненням останньої за період з 25 квітня 2015 року по 26 травня 2015 року, тобто 32 дні.

Суд першої інстанції, беручи до уваги дані про розмір середньоденної заробітної плати, виходив з розрахунку розміру середньоденної заробітної плати, який зазначено позивачем у додатку до позовної заяви, використавши його у розмірі 1 030 грн 30 коп. при вирішенні позову в цій частині.

Відповідно до наданої позивачем довідки (а. с. 14) нарахована заробітна плата становила за січень 2014 року - 21 289,77 грн., за лютий 2014 року - 22 339,05 грн, за березень 2014 року - 22 155,78 грн. Середньоденна заробітна плата позивача на час роботи становила 1 096,41 грн (21 289,77 грн + 22 339,05 грн + 22 155,78 грн): 60 робочих днів).

Відповідно до положень абз. 1 п. 2 розділу II та абз. 4 п. 4 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців до події, що передує підставі для вирахування середньої зарплати, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме: розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов'язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середнього заробітку слід керуватися Порядком.

Так, за п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розміри належних сум - спір вирішується судом, який визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням розміру спірної суми, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком та інших конкретних обставин (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Зазначене положення дублюється у ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. п. 6, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середнього заробітку слід керуватися Порядком.

Згідно з абзацами 1, 6 розділу 2 Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Отже, вирішуючи даний спір, суди не врахували вищезазначеного та у порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України ухвалили рішення на основі неповно з'ясованих обставин у справі. При цьому суди не перевірили правильності наданого розрахунку середньоденної заробітної плати відповідно до Порядку, а саме: обчислення середньої заробітної плати, виходячи із останніх двох календарних місяців роботи та виключення з розрахункового періоду часу починаючи з травня 2014 року, з якого позивач перебувала у відпустці, а тому нарахування їй не здійснювалось. Крім того, судами не витребувано фінансових документів про виплату коштів позивачці, не перевірено наказів про встановлення ОСОБА_3 середнього заробітку. До того ж суди належним чином не перевірили розрахунку компенсації за невикористану відпустку, надану позивачем.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджитал Реклама Сервіс», подану представником Жуковим Дмитром Олександровичем, задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік