Справа №442/2389/16-ц
Провадження №2/442/948/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Хомика А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за час затримки виконання рішення суду в сумі 41069,70 грн. Позов обґрунтовує тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем і була звільнена з роботи 16.06.2014 року згідно наказу № 43 від 16.06.2014 року на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

22 січня 2015 року Дрогобицьким міськрайонним судом постановлено рішення по справі №442/4947/14 провадження №22-ц/783/2193/15 за її позовом до КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, яким позов задоволено частково, позивачку поновлено на посаді головного бухгалтера КII «Туристичний комплекс «Дрогобич» та стягнуто 31 472,15 грн. за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 22 січня 2015 року в частині стягнення з КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 31472,75грн. змінено, зменшивши розмір середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» на користь позивачки з 31472,75 грн. до 20425,9 грн.

Однак, зазначає, що на даний час рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року в частині поновлення на роботі не виконано.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і доповнила, що неодноразово зверталась до адміністрації КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» з вимогою поновити її на роботі, але та не реагувала. Дійсно, лише 20.01.2016 року звернулась до ВДВС Дрогобицького МРУЮ у Львівській області з заявою про примусове виконання рішення суду про поновлення на роботі, але адміністрація КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» знала про всі рішення судів, оскільки її представник приймав участь у розгляді справи, а тому зобовязана була негайно виконати це рішення в частині поновлення на роботі.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечив проти позову з тих підстав, що відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Враховуючи наведену вище норму закону, рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» набрало законної сили 15 червня 2015 року, а отже і обов'язок адміністрації комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» вчинити певні дії на користь ОСОБА_1 виник лише 15 червня 2015 року. Частиною 3 ст. 61 передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, розрахунок середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду, який подано позивачем також є неправомірним, оскільки в його основу покладено розмір середньоденного заробітку, який було визнано неправомірним Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року.

Після набрання законної сили Рішенням про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» адміністрація підприємства неодноразового зверталась до позивача з метою поновлення її на зазначеній посаді, проте усі звернення адміністрації КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» ОСОБА_1 ігнорувала. Оскільки остання відмовлялася розмовляти із адміністрацією по телефону, не з'являлася на підприємство для свого поновлення на посаді головного бухгалтера, 14 серпня 2015 року адміністрацією комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» було надіслано позивачу лист про необхідність з'явитися на підприємство для поновлення її на посаді головного бухгалтера. Зазначений лист вих. № 89-1 було надіслано 14 серпня 2015 року рекомендованим листом, який ОСОБА_1 відмовилася одержувати і його було повернуто комунальному підприємству «Туристичний комплекс «Дрогобич» 30 вересня 2015 року за закінченням терміну зберігання. Такі дії ОСОБА_1 свідчили про її відверте небажання поновлюватись на посаді головного бухгалтера комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич».

25 січня 2016 року адміністрація комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» одержала Постанову старшого держаного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 49887548 від 21 січня 2016 року про примусове виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/4947/14-ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич».

Оскільки негайно поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера адміністрація КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» не мала змоги, так як тогочасний головний бухгалтер підприємства ОСОБА_3, відповідно до наказу № 2-Відп від 04 січня 2016 року перебувала у основній щорічній відпустці, а відкликати її із відпустки було неможливо з огляду на норми ст. 79 КзПП України та ст. 12 ЗУ «Про відпустки», 26 січня 2016 року адміністрація КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із заявою про зміну строку виконання судового рішення. 15 лютого 2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області винесено ухвалу у справі 442/4947/14-ц, якою заяву КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» було задоволено і відстрочено виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» до моменту виходу із відпустки ОСОБА_3.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України, на яку у своїй позивній заяві покликається ОСОБА_1, передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як вбачається із зазначеної норми закону, ухвала про виплату позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду виноситься у тому випадку, якщо така затримка виникла з вини власника чи уповноваженого ним органу, тобто роботодавця, яким в цьому випадку є КП «Туристичний комплекс «Дрогобич». Адміністрація КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» наголошує на тому, що така затримка виконання рішення суду виникла не з вини відповідача, а виключно через небажання ОСОБА_1 працювати на посаді головного бухгалтера КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» та її зловживання своїм правом на поновлення на зазначеній вище посаді.

Відповідно до норм ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. У свої позовній заяві ОСОБА_1 не подано жодних доказів того, що затримка виникла саме з вини адміністрації комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич», а не через її особисте небажання поновитись на посаді головного бухгалтера, а отже факт затримки виконання рішення роботодавцем є невстановленим.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

В судовому засідання встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Туристичний комплекс «Дрогобич» і була звільнена з роботи 16.06.2014 року згідно наказу № 43 від 16.06.2014 року на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 22 січня 2015 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного бухгалтера КII «Туристичний комплекс «Дрогобич» та стягнуто з відповідача на її користь 31 472,15 грн. за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 22 січня 2015 року в частині стягнення з КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 31472,75грн. змінено та зменшено розмір середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» на користь позивачки з 31472,75 грн. до 20425,9 грн.

Однак, на даний час рішення рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 не виконано.

Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому.

Таким чином судом встановлено, що позивач станом на час постановлення судового рішення не отримала коштів за час вимушеного прогулу в сумі 37820,86 грн., яка обчислена з середньоденного заробітку, встановленого рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.06.2015 року (287 днів х 131,78 грн.).

В даному випадку з відповідача слід стягнути в користь позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з дня, коли остання повинна була бути поновлена на посаді головного бухгалтера КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» по даний час, тобто з 23 січня 2016 року по день звернення до суду.

Стаття 236 КЗпП України є державною гарантією виплати працівнику середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення його на роботі. Оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі слід вважати тією необхідною гарантією виконання рішення суду про поновлення працівника його роботодавцем на роботі, тобто гарантією працівнику, що після рішення суду про поновлення його на роботі він знову перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, а останній повинен надати йому роботу та відповідну оплату такої.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином судом встановлено, що розмір середнього заробітку по день фактичного розрахунку становить 37820,86 грн., а тому суд вважає за необхідне стягнути в користь позивачки зазначену суму.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 1378,00 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦК України, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» на користь ОСОБА_1 37820,86 (тридцять сім тисяч вісімсот двадцять гривень вісімдесят шість копійок) грн. середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Туристичний комплекс «Дрогобич» 1378,00 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя А.П. Хомик