У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду

м. Києва від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору частково недійсним,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 12 вересня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті у сумі 140 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, 12 вересня 2006 року між позивачем,

ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 укладено тристоронній договір поруки № 41186, відповідно до умов якого ОСОБА_3, як поручитель зобов'язалась перед банком відповідати за належне виконання зобов'язань позивачем, установлених кредитним договором.

04 вересня 2007 між ОСОБА_2 і ПАТ «УкрСиббанк» було укладено додатковий договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу в іноземній валюті, в сумі 75 000 доларів США, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути кредит та сплатити проценти, комісії тощо.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем і ПАТ «УкрСиббанк» було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №1001 Б від

04 вересня 2007 року, яким ОСОБА_2, як іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно ПАТ «УкрСиббанк».

Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» і

ОСОБА_3 укладено договір поруки №1138713, відповідно до умов якого ОСОБА_3, як поручитель, зобов'язалась перед

ПАТ «УкрСиббанк» відповідати за належне виконання зобов'язань позивачем, установлених кредитним договором.

У подальшому позивачу стало відомо про те, що права вимоги за вказаними договорами про надання споживчих кредитів відповідно до договорів факторингу №1 від 12 грудня 2011року та №4 від 11 червня 2012 року були передані від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект». Крім того, позивач вказує на те, що його у встановленому порядку не було проінформовано про перехід права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» за зобов'язаннями, які виникли на підставі вищезазначених кредитних договорів, хоча було пред'явлено вимогу про дострокове погашення заборгованості і шляхом її стягнення у примусовому порядку.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним договір факторингу №1 від 12 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту

№ 0 від 04 вересня 2007 року; визнати недійсним договір факторингу № 4 від 11 червня 2012 року, укладений між

ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту

№ 0 від 12 вересня 2006 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та змістом оскаржуваних судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд виходив з того, що

ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка має право без отримання ліцензії та/або дозволів здійснювати види фінансових послуг, а саме - факторинг відповідно до положень ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір факторингу був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були повідомлені про відступлення

ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги, заміну кредитора у зобов'язанні та факторинг за договором факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року та

11 червня 2012 року.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває ст. 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату

(у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦКУкраїни).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони(боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судами при укладенні договору про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України.

Зазначена правова позиція узгоджується із правовою позицією, яка висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 липня

2015 року № 6-301цс15.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням матеріального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для висновку, що судами були допущені порушення норм процесуального права чи не правильно застосована норма матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду

м. Києва від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду

м. Києва від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору частково недійсним, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович