25.04.2016 Єдиний унікальний номер 205/8327/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., при секретарі Шевцовій М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 25 листопада 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначив, що 14 березня 2015 року помер батько ОСОБА_4

06.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом.

Після відкриття спадщини ОСОБА_1 стало відомо, що 06.03.1998 року батько ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідає усе належне йому майно ОСОБА_2.

Вважає, що складення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_4, оскільки напис надруковано, а не власноруч було складено і підпис на заповіті значно відрізняється від дійсного підпису спадкодавця, що свідчить про підробку підпису на заповіті.

Також, складення оспорюваного заповіту не відповідало дійсній волі спадкодавця, оскільки в момент вчинення правочину сторонами не були додержані вимоги, які встановлені ч.3 ст. 203 ЦК України, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі та відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, що є підставою недійсності правочину.

На підставі вищевикладеного просить визнати заповіт ОСОБА_4 посвідченого 06 березня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №673 недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити.

В судове засідання третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не підтримала та просила відмовити.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що 06.03.1998 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким усе належне майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось заповів на користь ОСОБА_2

Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3Л, та зареєстрований у реєстрі за №673./а.с.11/

14 березня 2015 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КИ №624126./а.с.10/

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

Як вбачається з копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4, померлого 14 березня 2015 року з заявою про прийняття спадщини звернулися: син - ОСОБА_1, дружина ОСОБА_2, колишня дружина ОСОБА_8. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалось, також не видавалось свідоцтво про право на спадщину за законом./а.с.42,54,66/

У зв'язку з тим, що заповіт ОСОБА_4 було складено 06.03.1998 року, тобто до набрання чинності ЦК України, то при вирішенні питання щодо визнання заповіту недійсним слід застосовувати положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно ст..541 ЦК України ( 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, з зазначенням дати та місця його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений.

У відповідності до вимог ст..543 УК України ( 1963 року) якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених, заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не може підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа на користь якої заповіт.

Відповідно до ст..541 ЦК України (1963 року) недотримання форми заповіту тягне за собою його недійсність.

Оскільки спірний заповіт було складено до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, а ЦК УРСР не передбачав такого положення - встановлення недійсності заповіту - мав лише положення про недійсність заповіту з підстав, коли одна із заінтересованих осіб заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ст. 545 ЦК УРСР). Тобто, заповіт за цих обставин міг бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями передбачено п.4 вказаної вище постанови Пленуму, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 45 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

На час посвідчення заповіту була чинна Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року № 18/5 (далі по тексту Інструкція), пунктом 82 якої було визначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладання, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу).

Як вбачається із тексту спірного заповіту, він складений з дотриманням вищевказаних вимог діючого на той час законодавства, а саме складений у письмовій формі із зазначенням часу, місця його укладення, підписаний ОСОБА_4, нотаріально посвідчений. Зазначення дати і місця народження заповідача у заповіті на час його посвідчення Інструкцією передбачено не було.

Відповідно до п. 10 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, посвідчені заповіти і довіреності реєструються посадовими, службовими особами, крім капітанів морських або річкових суден, що плавають під прапором України, начальників пошукових або інших експедицій, в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлюється Мін'юстом. Тобто, Запис у реєстрі є доказом посвідчення заповіту чи довіреності.

Заповіт, посвідчений 06 березня 1998 року та зареєстрований в реєстрі № 673 не змінено та не відмінено.

Крім того, заповіт був підписаний заповідачем, ОСОБА_4 06 березня 1998 року особисто, про що є запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 1998 року за реєстровим номером 673./а.с.38-39/

Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Будь-яких доказів на підтвердження доводів про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, суду не надано.

Твердження позивача, щодо наявності волі спадкодавця залишити спадок позивачу, є лише припущення.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведено, що заповіт був підписаний не спадкодавцем, проведення посмертної судово-почеркознавчої експертизи позивач не забезпечив. Під час розгляду справи в зв'язку із відсутністю документів необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи, судом було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Таким чином, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 215 Цивільного кодексу України.

За даних обставин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає як необґрунтований та безпідставний.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають та відносяться на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 5, 10, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 203,215,1248 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання заповіту ОСОБА_4 посвідченого 06 березня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №673 недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Н.Г. Остапенко