Провадження № 2/243/1626/2016
Справа № 243/2790/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року Словянський міськрайонний суд Донецької області

у складі : головуючого судді Алексєєнко І.П.

при секретарі - Хорхордіній О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Словянська справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» міста Словянська про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням терміну її виплати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні

в с т а н о в и в :

05 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ «Содовий завод», де він працював слюсарем ремонтником ремонтно-механічного цеху з 18 жовтня 1993 року по 22 жовтня 1998 року, коли був звільнений з роботи відповідно до Наказу № 472 від 22.10.1998 року, але при звільненні підприємство не виплатило йому нараховану заробітну плату. Рішеннями Слов'янського міського суду від 06 жовтня 1997 року, справа № 2-2997 вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» заборгованість по заробітній платі у сумі 797,64 гривні. Вказане рішення Слов'янського міського суду надано позивачем до Державної виконавчої служби у Слов'янського міськрайонного управління юстиції до виконання, але рішення до теперішнього часу не виконане. Оскільки ВАТ «Содовий завод» м. Словянська не здійснило виплату заборгованості по заробітній платі по сьогоднішній день, він звернувся з вказаним позовом до суду та вважає, що необхідно стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 299,03 гривні, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 8010,47 гривні та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення по справі у сумі 24479 грн. 30 коп.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягав на задоволенні позову.

Відповідач представник ВАТ «Содовий завод» м. Словянська в особі ліквідатора ОСОБА_2, в судове засідання не зявилась, подана заява про розгляд справи без представника ВАТ «Содовий завод» та надана письмова заява-заперечення щодо позову ОСОБА_1, згідно якої відповідач повністю визнає заборгованість по заробітній платі позивача за період з червня по жовтень 1998 року у сумі 299,03 гривень, проти стягнення якої не заперечує. Ця сума заборгованості рахується за даними бухгалтерського обліку і затверджена в реєстрі кредиторів ВАТ «Содовий завод», на якому проводиться ліквідаційна процедура з 09.04.2003 року. Збільшення діючої заборгованості, навіть за рішенням суду, є незаконним. Закон України № 2343-ХП «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» має пріоритет перед іншими законодавчими актами і відповідно до цього Закону забороняється відносно підприємства ВАТ «Содовий завод» застосовувати будь-які економічні санкції, що може привести до збільшення дійсних вимог в ліквідаційній процедурі. Тому, вимоги позивача про стягнення індексації заробітної плати за затримку розрахунку, не визнаються ними відповідно до вказаного Закону.

Суд, ознайомившись з позовною заявою та додатком до позову, дослідивши додані докази та заперечення відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні і це підтверджується копією трудової книжки позивача та довідкою, ОСОБА_1 з 18.10.1993 року по 22.10.1998 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Содовий завод», де працював слюсарем ремонтником ремонтно-механічного цеху. Згідно наказу № 472 від 22.10.1998 року позивач був звільнений з заводу за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Рішенням Словянського міського суду Донецької області від 06 жовтня 1997 року з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача була стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 798,64 гривень.

Згідно довідки № 01-23/111 від 10.03.2016 року, виданої ВАТ «Содовий завод», заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 становить 299,03 гривень. Період виникнення заборгованості по заробітній платі з червня по жовтень 1998 року.

Судом встановлено, що вказана заборгованість по заробітній платі позивача існує і на теперішній час, проти чого не заперечує відповідач у наданій письмовій заяві.

За приписами ст.97 ч.5 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці.

Оскільки відповідачем у порушення вимог закону несвоєчасно виплачувалась позивачу заробітна плата у зазначений період його роботи на заводі, а саме у період з червня по жовтень 1998 року і в день його звільнення з підприємства 22.10.1998 року відповідачем позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі, яка дорівнює 299,03 гривень та не виплачена і на теперішній час. Оскільки, саме ця сума була зазначена відповідачем у Довідці № 01-23/111 від 10 березня 2016 року, суд приймає до уваги вказану довідку щодо розміру заборгованості по заробітній платі, тому що в ній прямо вказана сума, яка підлягає до сплати позивачу. Тому вимоги позивача про стягнення на його користь зазначеної суми заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених статтями 116 та 117 КЗпП України підстав.

Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. За структурою КЗпП України ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII Оплата праці вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, виплата за затримку розрахунку при звільненні, яка повязана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, а тому положення наведеного вище Закону України на ці правовідносини не поширюються. Наведену позицію висловив також Верховний суд України в своїй постанові № 6-121цс 12 від 17 жовтня 2012 року. У відповідності до положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у відповідності до якого, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В звязку з цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день його звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення про стягнення заробітної плати 11 травня 2016 року - підлягає до виплати.

Згідно із статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Стаття 34 введена в дію з 1 січня 1997 року згідно із Постановою Верховної Ради України № 49/96-ВР від 20 лютого 1996 року.

1 січня 2001 року набув чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р. № 2050-III.

Згідно зі ст. 1 цього закону, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтями 2, 3 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів), на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2000 р., проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Позивач звільнений 22 жовтня 1998 року, а тому заборгована йому заробітна плата нарахована до 1 січня 2001 року, тобто, до набрання чинності Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», відповідно компенсація невиплаченої позивачу заробітної плати підлягає обчисленню на підставі Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20 грудня 1997 р. з наступними змінами.

Таким чином, посилання позивача в позовній заяві на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 р. та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 р., є безпідставними, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами цими нормативними актами не регулюються.

Згідно із пунктами 2 - 5 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997р. № 1427 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць.

При цьому п.7 вказаного Положення передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) у виплаті компенсації може бути оскаржена працівником або уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у судовому порядку.

Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації.

Із довідки ВАТ «Содовий завод» № 01-23/111 від 10 березня 2016 року, наданої позивачем, вбачається, що заборгованість за підприємством перед позивачем за період з червня 1998 року по жовтень 1998 року становить 299 грн. 03 коп. Проте, інформації з чого складається така заборгованість, чи це є сума не виплаченої заробітної плати після утримання податків та платежів, чи з неї ще потрібно утримати податки і обов'язкові платежі, в довідці не зазначено.

Відсутність належних та допустимих доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати (після утримання податків і платежів) по місяцях, за які вона утворилась, унеможливлює розрахунок компенсації та є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині через недоведеність.

Будь-яких доказів того, що така компенсація не була нарахована під час перебування в трудових відносинах із підприємством позивачем суду також не надано.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині стягнення компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, оскільки суд позбавлений можливості самостійно вирахувати розмір компенсації, в звязку із недоведеністю обставин, які повинні бути враховані при стягненні компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.

Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальноїзаробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 551 грн. 20 грн. на користь держави, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, статей47, 115,116,117, 233, КЗпП України,

керуючись ст., ст.,ст.,209,212-215ЦПК України, Законом України «Про

оплату праці»,Положенням про порядок компенсації працівникам втрати

частини заробітної плати у зв'язку з порушеннямтермінів її виплати,

затвердженого Постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 20 грудня 1997 р.

№ 1427,суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Відкритого Акціонерного Товариства (ВАТ) «Содовий завод» міста Словянська про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням терміну її виплати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод» міста Словянська на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з станом на 01 березня 2016 року сумі 299,03 гривень ( двісті дев'яносто дев'ять) грн. 03 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 жовтня1998 року по 11 травня 2016 року включно, у розмірі 24 479 грн. (двадцять чотири тисячі чотириста сімдесят девять) гривень30 копійок.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод» міста Словянська судовий збір у розмірі 551 гривень20 копійок на користь держави.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: