пр.№ 2/464/83/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2016 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого Мички Б.Р.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить: стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію при розподілі спільного майна подружжя - двох автомобілів марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, та марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4, 2008 року випуску, а саме за фактичний продаж відповідачем, без згоди іншого подружжя, автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER 2.0» в сумі 13000 доларів США (тринадцять тисяч доларів США), що еквівалентно 305630 (триста п'ять тисяч шістсот тридцять) гривень, згідно курсу НБУ України станом на день продажу 09 квітня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що починаючи з 04 вересня 2010 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 листопада 2014 року, шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання у шлюбі, а саме 01 вересня 2011 року ними був придбаний автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, та 23 серпня 2013 року автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4, 2008 року випуску. Зазначені транспортні засоби були зареєстровані на відповідача ОСОБА_3. Під час судового розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу, а саме 01 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_3 без його згоди та відома продала автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA» ОСОБА_5, яка являється її рідною сестрою. Однак, і по даний час проданим автомобілем марки «SUZUKI GRAND VITARA» фактично користується відповідач ОСОБА_3. В подальшому, вже після предявлення зазначеного позову, 09 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_3 без його згоди та відома продала також автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0» ОСОБА_6. А відтак, з врахуванням того, що здійснити поділ спільного майна подружжя в натурі неможливо, оскільки транспортні засоби відчужені відповідачем без його згоди та відома, та не в інтересах сімї, просить стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості одного із проданих відповідачем автомобілів, а саме дешевшого за вартістю автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, в розмірі 13000 доларів США, що еквівалентно 305630 гривень, згідно курсу НБУ України станом на день продажу 09 квітня 2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги заперечив, надав суду пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях, просить в задоволенні позову відмовити. Так, в письмових запереченнях від 02 березня 2015 року представник відповідача стверджує про те, що автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0» 16 серпня 2013 року фактично було продано подружжям спільно, шляхом видачі покупцю ОСОБА_7 генеральної довіреності на даний автомобіль з правом його продажу. За вказаний автомобіль покупцем було оплачено подружжю грошову суму у розмірі 13 000 доларів США. Що стосується автомобіля марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_3, то зазначає, що позивачем не надано достатньо доказів, що такий є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вважає, що такий поділу не підлягає (а.с.23). В додатку до письмових заперечень від 06 травня 2015 року представник відповідача вже вказує на те, що автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0» було продано 16 серпня 2013 року за взаємною згодою подружжя, шляхом видачі нотаріально посвідченої генеральної довіреності на виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля від 16 серпня 2013 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_3 та громадянином ОСОБА_7, в простій письмовій формі, де зазначено ціну продажу автомобіля - 104000грн. 23 серпня 2013 року за одержані від продажу вказаного автомобіля кошти, а також кошти позичені у матері відповідача ОСОБА_8 в сумі 7000 доларів США, подружжя спільно придбало автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_3, яким спільно користувалися за час шлюбу. В подальшому, після розірвання шлюбу подружжя за взаємною згодою вирішили продати вказаний автомобіль, а одержані від продажу кошти поділили в рівних частинах. А відтак, вважає, що сторони за взаємною згодою вже поділили майно набуте ними за час шлюбу (а.с.38). В письмових запереченнях від 02 березня 2016 року представник відповідача стверджує про те, що на момент розірвання шлюбу автомобілі марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, та «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_3, вже не належали подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому не можуть бути обєктом спору та поділу. Стверджує, що автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0» було продано за взаємною згодою подружжя за договором купівлі-продажу від 16 серпня 2013 року, за ціною 104000грн. Щодо автомобіля марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_3, то такий проданий 01 листопада 2014 року за ціною 80000грн., що стверджується довідкою рахунком від 01.11.2014р. Зазначає, що позивачем не надано доказів того, що автомобілі були продані проти його волі, а тому просить в задоволенні позову відмовити (а.с.158-160).

Третя особа ОСОБА_4 позов заперечила, просить в задоволенні такого відмовити. Пояснила суду, що являється матірю відповідача ОСОБА_3. Зазначила, що сторони спільно ще за час шлюбу, а саме 16 серпня 2013 року продали автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER» за 13000 доларів США. За ці гроші, а також ще за 7000 доларів США, які вона їм позичила, купили автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA». В подальшому, автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA» продали ОСОБА_5, яка також є її дочкою. Позичені 7000 доларів США їй віддала вже сама ОСОБА_3. Після продажу автомобіля марки «SUZUKI GRAND VITARA» ОСОБА_3 користується ним по довіреності.

Третя особа ОСОБА_5 позов заперечила, просить в задоволенні такого відмовити. Пояснила суду, що являється рідною сестрою відповідача ОСОБА_3. Зазначила, що сторони за взаємною згодою спільно продали автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER» по дорученню. За отримані від продажу цього автомобіля кошти та ще 7000 доларів США, які їм дала її матір, вони придбали автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA». Останній придбали за 20000 доларів США. Ще до розірвання шлюбу між сторонами, сестра продала їй автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA», чи давав згоду на продаж цього автомобіля позивач ОСОБА_2 їй не відомо. У неї на даний час немає посвідчення на право керування транспортним засобом, та за дорученням автомобілем «SUZUKI GRAND VITARA» продовжує користуватися сестра, однак такий належить їй та ОСОБА_3 повинна їй його віддати.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 пояснив суду, що придбав автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER» через інтернет-сайт «Авторіа» за ціною 13000 доларів США, що становило 104000грн., шляхом оформлення нотаріально посвідченої довіреності та договору купівлі-продажу в простій письмовій формі. Автомобіль купував через посередника, хто був присутній у нотаріуса при посвідчені довіреності вже не пригадує. Заначений автомобіль продав приблизно через один рік.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 04 вересня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 листопада 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Зазначеним рішенням суду встановлено, що сторони не проживають разом, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства протягом двох місяців (а.с.5).

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За час шлюбу, сторонами було придбано два автомобіля: 01 вересня 2011 року був придбаний автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, та 23 серпня 2013 року був придбаний автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_6, номер кузова НОМЕР_4, 2008 року випуску, власником автомобілів в реєстраційних документах зазначена відповідач ОСОБА_3, що підтверджується обліковими картками транспортних засобів МРЕВ м.Львова та не заперечується сторонами по справі (а.с.4, 58-75).

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Всупереч наведеному, як вбачається з тверджень позивача ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_3 без його відома та згоди відчужено спірні автомобілі, а кошти використані не в інтересах сімї, оскільки на час продажу автомобілів їх шлюбні відносини були вже припиненими, вони вже не проживали разом та не вели спільний побут та господарство.

Так, згідно даних компютерного обліку УДАІ ГУМВС України, 01 листопада 2014 року, тобто в період коли сторони не вели вже спільний побут та господарство та за два дні до винесення Сихівським районним судом м.Львова рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами (а.с.5), спірний автомобільмарки «SUZUKI GRAND VITARA», номер кузова НОМЕР_4, 2008 року випуску, було знято з реєстраційного облікувласником автомобіля ОСОБА_3 та на підставі довідки-рахунку №ВІА836640 від 01.11.2014 року перереєстровано на її рідну сестру третю особу ОСОБА_5. Автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, вже після розірвання шлюбу між сторонами 06 березня 2015 року був знятий з реєстраційного обліку особою, яка представляла інтереси власника ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності. На підставі заяви про реєстрацію транспортного засобу №61221932 від 09 квітня 2015 року автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, як такий, що придбаний в торгівельній організації, зареєстрований за новим власником - ОСОБА_6 (а.с.46-47, 58-75).

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з п. 24 зазначеної постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник відповідача обґрунтовуючи заперечення щодо поділу транспортного засобу марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, зазначив, що цей автомобіль був проданий за ціною 13000 доларів США, ще під час шлюбу подружжям за взаємною згодою, шляхом укладення в простій письмовій формі договору купівлі-продажу від 16 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, а також видачі ОСОБА_3 на імя ОСОБА_7 довіреності на право представляти її інтереси при укладенні правочинів щодо продажу, передачі в оренду, в позичку, міну та експлуатації автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, а тому такий поділу не підлягає.

Однак до суду не надано належних та допустимих доказів в підтвердження даних обставин.

Так, відповідно до правової позиції ВСУ, яка викладена в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-688цс15, зазначено, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Згідно з ч.5 ст.656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом, а ч.4 ст.334 ЦК України встановлює, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі» підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п. 12, 14 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200, п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

А відтак, видача довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Передача автомобіля третім особам на підставі довіреності відповідно до ст.ст.238, 244 Цивільного кодексу України не є належним оформленням переходу права власності на автомобіль, оскільки особа, яка видала довіреність, може у будь-який час її скасувати відповідно до положень ст.249 Цивільного кодексу України.

Оскільки, автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, був придбаний в період шлюбу, зареєстрований за відповідачем, позивач письмової згоди, як на продаж автомобіля так і на оформлення нотаріальної довіреності від 16 серпня 2013 року, не надавав, доказів щодо отримання від ОСОБА_7 коштів за автомобіль та використання їх в інтересах сім'ї відповідачем не надано, суд приходить до висновку, що вказаний транспортний засіб є спільним майном подружжя і підлягає поділу.

Щодо автомобіля марки «SUZUKI GRAND VITARA», номер кузова НОМЕР_4, 2008 року випуску, то такий придбаний сторонами 23 серпня 2013 року, тобто під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжяі підлягає поділу. Судовим розглядом встановлено, що рішення про відчуження спірного автомобіля приймалося ОСОБА_3 одноособово, не в інтересах сім'ї, за два дні до рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, вказаний автомобіль проданий рідній сестрі відповідача, яка не має права керування транспортними засобами та продовжує користуватися цим автомобілем відповідач. Щодо покликання представника відповідача на розписку від 22.08.2013р., згідно якої відповідач ОСОБА_3 позичає кошти в сумі 7000 доларів США в своєї матері ОСОБА_9 (а.с.98), то суд не бере її до уваги, та звертає увагу на те, що про існування такої не було відомо іншій стороні, письмової згоди на укладення такого правочину позивач не надавав.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що спірні автомобілі були спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідач ОСОБА_3 розпорядилася ними на власний розсуд без письмової згоди позивача, та не в інтересах сім'ї.

Відповідно до п.30 Постанови ПВС України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі N 6-7цс15, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст.360-7 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Протягом судового розгляду сторони та треті особи ствердили суду, що придбали автомобіль марки «SUZUKI GRAND VITARA», номер кузова НОМЕР_4, 2008 року випуску, за ціною 20000 доларів США, також не оспорювали вартість відчуженого автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», номер кузова НОМЕР_2, 2008 року випуску, в розмірі 13000 доларів США.

Позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення з відповідача на свою користьгрошової компенсації вартості належної йому частки спільного майна, одержаної відповідачем від його продажу, а саме вартості дешевшого по ціні автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER 2.0» в розмірі 13000 доларів США, що згідно до курсу Національного данку України, станом на час відчуження спірного майна - 09 квітня 2015 року, становить 305630 (триста п'ять тисяч шістсот тридцять) гривень, що узгоджується з роз'ясненнями викладеними у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню 3056,30 гривень. судового збору на користь позивача.

На підставі ст.ст.60, 63, 65, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст.238, 244, 249, 334, 368, 656 ЦК України, ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт», та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.3, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 360-7ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію при поділі спільного майна подружжя автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, та автомобіля марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску, а саме за фактичний продаж ОСОБА_3 без згоди іншого подружжя, автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER 2.0» в сумі 13000 доларів США (тринадцять тисяч доларів США), що еквівалентно 305630 (триста п'ять тисяч шістсот тридцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3056 (три тисячі пятдесят шість) гривень 30коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Головуючий

Оригінал виготовлено в одному екземплярі та зберігається у справі №464/12733/14-ц