АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1510/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1779/16Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Кривчун Т.О., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до відповідача ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, його позовні вимоги задоволено частково, в тому числі змінено дату та формулювання причин звільнення на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобовязано внести відповідні записи до трудової книжки та стягнуто середній заробіток. Вказував, що судові рішення відповідачем були лише частково виконані 16 березня 2016 року за участі державного виконавця, тому вважає, що з відповідача в силу норм ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток та моральна шкода.

В своїй позовній заяві просив суд стягнути з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на його користь 10 213,12 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Судові витрати за розгляд справи судом віднесено за рахунок держави.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2, та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом першої інстанції не повно зясовано усі фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення даного спору.

Судове засідання проводилось за участі представників сторін, за відсутності апелянта, який будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи, в судове засідання не зявився направивши свого представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 20 березня 2014 року був прийнятий на посаду терміста 3 розряду ливарної дільниці публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод». На підставі наказу №21 від 30 березня 2015 року ОСОБА_2 був звільнений з посади терміста за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ №21 від 30 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади терміста в ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» за прогул без поважних причин пункт 4 статті 40 КЗпП України, визнано розірваним трудовий договір оформлений наказом №17 від 20 березня 2014 року, укладений між ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» та ОСОБА_2 з ініціативи працівника на підставі заяви від 24 березня 2015 року про звільнення в звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умови колективного договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року. Змінено дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_2 в звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року та зобовязано ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» внести запис у трудову книжку ОСОБА_2 Також визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» №35 від 03 березня 2015 року про оголошення догани ОСОБА_2 Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_2 660 грн. 43 коп. втрат частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, стягнуто 790 грн. 46 коп. заробітної плати з врахуванням індексації за період з червня 2014 року по березень 2015 року. Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_2 6067 грн. 20 коп. вихідної допомоги, 14 662,40 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунків з працівником. Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» на користь позивача 14662,40 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Згідно з рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року змінено: зменшено визначені судом розміри середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та за весь час вимушеного прогулу з 14662,40 грн. до 14257,92 грн.

Також судом встановлено, що на виконання судових рішень відповідачем ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» 16 березня 2016 року до трудової книжки позивача ОСОБА_2 внесено відповідний запис про зміну формулювань причин звільнення.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 як на підставу заявлених позовних вимог посилався на те, що неправильне формулювання причин його звільнення перешкоджало працевлаштуванню, а тому в силу норм ст. 235 КЗпП України з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 22.10.2015 року по 16.06.2016 року, тобто з моменту винесення рішення судом першої інстанції та до моменту виконання рішення відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із відсутності норми матеріального права, яка б передбачала стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про зміну формулювання причин звільнення, а тому прийшов до висновку, що вимоги позивача про в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Проте, з таким висновком суду в цій частині колегія суддів в повній мірі погодитися не може, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Зі змісту даної норми закону вбачається, що на користь працівника оплаті підлягає вимушений прогул в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Обовязок по доведенню зазначеної обставини лежить на працівникові.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано факт перешкоджання працевлаштуванню позивача, допущене з вини відповідача неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці останнього. Одночасно на користь позивача було стягнено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період часу з моменту звільнення та до моменту винесення рішення судом першої інстанції.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, не в повній мірі відповідають положенням закону та обставинам справи, оскільки період часу з моменту винесення рішення судом першої інстанції і до моменту набрання ним законної сили (розгляд справи апеляційним судом), пов'язаний із розглядом заяви позивача по суті, а тому враховуючи інші зазначені вище обставини, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають, так, як після набрання рішенням законної сили розпочинається стадія його виконання, на яку положення ст. 235 КЗпП України не розповсюджуються. При цьому, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що чинним трудовим законодавством підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки при виконанні подібних рішень суду не передбачено.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів, виходячи з наведених вище висновків, встановлених обставин справи та вимог зазначеної норми закону, вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів, виходячи із зібраних доказів, виходить з наступного: середньоденна заробітна плата позивача становить 101,12 грн. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 22.10.2015 року по 13.01.2016 року) складає 5763,84 грн. (57 роб. днів х 101.12 грн.).

Зважаючи на характер порушень допущених відповідачем, глибину моральних страждань позивача, судову практику, суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначений позивачем в сумі 10000 грн. є великим та не відповідає розміру фактично завданої шкоди. Суд вважає, що з врахуванням всіх зазначених обставин розмір грошового відшкодування завданої позивачу моральної (немайнової) шкоди повинен складати 500 гривень.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року з ухваленням нового рішення

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавський машинобудівний завод»на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5 763, 84 грн. (пять тисяч сімсот шістдесят три гривні вісімдесят чотири копійки).

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавський машинобудівний завод»на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди кошти в сумі 500 грн. (пятсот гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: