АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2099/16Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2016 р. у справі за позовом у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з додатковою відповідальністю «Трудовий колектив «Уманьхліб» про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

01 грудня 2015 р. ОСОБА_6 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 листопада 2012 р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу кошти в сумі 45 000 грн.

Підтвердженням отриманих коштів відповідачем є розписка, видана в.о. голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб» ОСОБА_7 на суму 45 000 грн., прибутковий касовий ордер від 30 листопада 2012 р. на суму 195 000 грн. та видатковий касовий ордер на здачу виручки в банк від Товариства на 45 000 грн. від 30 листопада 2012 р.

Із змісту п.1.1 договору позики та розписки від 30 листопада 2012 р. вбачається, що кошти в сумі 45 000 грн. були отримані відповідачем для виробничих потреб на умовах 3% щомісячно від розміру позики на строк до 30 липня 2014 р., які відповідач зобовязується повернути у строк та розмірах, що обумовлені цим договором.

Обставини реального отримання коштів в сумі 45 000 грн. і надання позики на цю суму відповідачу підтверджуються кредитним договором № 002-23507-301112 від 30 листопада 2012 р., укладеним ним з ПАТ «Дельта Банк».

Загальна сума боргу відповідача за умовами договору позики становить: період боргового зобовязання з 30 липня 2014 р. по 30 листопада 2015 р.; плата 3-х відсотків річних становить 1 804,93 грн.; збитки від інфляції 24 993,18 грн.; сума боргу за відсотками: період боргового зобовязання з 30 листопада 2012 р. по 30 листопада 2015 рік; щомісячна плата процентів становить 1 350 грн.; сума процентів за весь період позики 48 600 грн.; сума загальної заборгованості за весь період позики 120 338,11 грн.

Від добровільного повернення коштів відповідач ухиляється, тому він вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Виходячи з викладеного позивач просив стягнути з ЗАТ «Трудовий колектив «Уманьхліб» на його користь кошти в сумі 120 338,11 грн. вирішити питання судових витрат.

24 травня 2016 р. представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 звернувся з заявою про зміну позовних вимог, у зв'язку зі збільшенням строку заборгованості по 30.05.2016 р., та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути із ЗАТ «Трудовий колектив «Уманьхліб» на його користь кошти в сумі 137 194,89 грн. та судові витрати по справі: судовий збір, витрати за надання правової допомоги в сумі 1 000 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2016 р. позов ОСОБА_6 до ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб» про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб» на користь ОСОБА_6 кошти в сумі 137 194,89 грн., судовий збір в сумі 1372,45 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати, та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ТДВ «ТК «Уманьхліб» відмовити.

При цьому скаржник зазначив, що спірні договір та розписка про отримання коштів не скріплені печаткою Товариства. Оригіналів договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 30 листопада 2012 р. та розписки про отримання коштів у ЗАТ «ТК «Уманьхліб» немає, у зв'язку з чим у Товариства викликає сумнів походження даних документів.

Крім того, за період з 01.11.2012 р. по 31.12.2012 р. надходжень коштів від позивача до каси Товариства не було, зокрема позик чи поворотної фінансової допомоги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення представника ОСОБА_6 ОСОБА_9, вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що саме по собі недотримання належним чином сторонами правочину його письмової форми, яку встановлено законодавством, не дає підстав для висновку про відсутність між ними правовідносин, на виникнення яких спрямований такий правочин. При цьому, суд виходив з того, що факт передання позивачем коштів у позику підприємству-відповідачу підтверджується також правовою позицією особи, яка на момент укладення спірного договору на підставі Статуту діяла від імені ЗАТ «ТК «Уманьхліб».

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом апеляційного розгляду, згідно апеляційної скарги відповідача, є рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення з Товариства коштів за спірним договором позики.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись в суд з позовом до ТДВ «ТК «Уманьхліб» про стягнення боргу за договором позики, позивач, як на підставу свого звернення, послався на ст. ст. 1048, 1049 ЦК України. Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та Товариством в особі в.о. голови правління ОСОБА_7 був укладений договір позики за яким він передав визначені договором кошти, а в підтвердження їх отримання відповідачем йому було надано відповідну розписку.

Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

При цьому частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи, що згідно договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 30.11.2012 р. укладеного між позикодавцем фізичною особою ОСОБА_6 та позичальником юридичною особою ЗАТ «Трудовий колектив «Уманьхліб», в особі виконуючої обов'язки голови правління ЗАТ «Трудовий колектив «Уманьхліб» ОСОБА_7 діючої на підставі Статуту Товариства, правонаступником якого є ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб», позикодавець в порядку та на умовах визначених договором зобовязався надати позичальнику поворотну фінансову допомогу (позику) в розмірі визначеному договором, а останній зобовязався прийняти і повернути її у визначений договором строк, а також сплатити проценти за весь термін надання позики у строк та розмірах обумовлених договором п. 1.1 договору.

Згідно п.1.2 даного договору предметом позики є 45 500 грн. Відповідно до п. 2.1 сума позики за цим договором становить 45 000 грн. При цьому, п. 2.2 договору визначено, що щомісячний розмір відсотків за користування позикою становить 3%. У відповідності до п.2.3 сплата відсотків здійснюється щомісячно у готівковій формі. Позику надано до повного повернення коштів позикодавцю, до 30.07.2014 р. п. 3.1 договору. Позика надається у готівковому порядку шляхом передачі коштів позичальнику п. 4.2 даного договору. Згідно п. 6.1 договір набуває чинності з моменту надання позики позичальнику і є дійсним до моменту його остаточного виконання. У п. 6.4 даного договору зазначено, що його укладено у двох оригінальних примірниках, по одному для кожної із сторін. Договір містить відповідні реквізити сторін, підписаний сторонами, проте печаткою Товариства не скріплений. (а.с.4)

Відповідно до розписки від 30.11.2012 р. ОСОБА_7, виконуюча обов'язки голови правління ЗАТ «Трудовий колектив «Уманьхліб» та діюча на підставі Статуту Товариства, правонаступником якого є ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб», як позичальник, отримала від громадянина ОСОБА_6, як позикодавця, позику в сумі 45 500 грн. для виробничих потреб підприємства ЗАТ «ТК «Уманьхліб» на умовах повернення коштів в строк до 30.07.2014 р. з виплатою 3% щомісячно. Вказана розписка підписана в.о. голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб ОСОБА_7 та, також, не скріплена печаткою підприємства. (а.с.5).

Оригінали наведених договору позики та розписки, які наявні у позивача, оглянуті колегією суддів під час розгляду справи в апеляційному порядку.

В підтвердження заявлених вимог, позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 14789 від 30.11.2012 р., згідно якої ЗАТ «ТК «Уманьхліб» прийнято від ОСОБА_7 позику в сумі 195 000 грн. За твердженням позивача, в цю суму входять кошти надані ним ОСОБА_7 в позику підприємству. Дана квитанція містить відмітки зроблені від руки, зокрема ОСОБА_6 45 000 грн., Лапатінова 50 000, ОСОБА_7 100 000 грн. Позивач вважає приведені документи належними доказами, які підтверджують факт передачі ним ЗАТ «ТК «Уманьхліб», як позичальнику, коштів у якості позики. (а.с. 6, 74).

Згідно витягу з касової книги за 30.11.2012 р. (лист 237), наданого відповідачем, кошти в сумі 195 000 грн. по прибутковому касовому ордеру № 14789 дійсно надійшли в касу Товариства з відміткою «прийнято від ОСОБА_7 внесено позику ОСОБА_7О.»

ОСОБА_7, будучи допитана судом в якості свідка, підтвердила обставини наведені позивачем, зокрема пояснивши, що ОСОБА_6 працюючи начальником транспортного відділу Товариства, з урахуванням фінансової ситуації яка склалась на підприємстві, надав спірну позику підприємству на умовах викладених в договорі та розписці. У зв'язку з рейдерським захватом підприємства на укладеному договорі та розписці вона не могла поставити печатку Товариства. Вказала і на те, що з ОСОБА_6 розрахунок, на час розгляду справи судом, Товариством не проведений.

За викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме по собі недотримання належним чином сторонами правочину його письмової форми, яку встановлено законодавством, зокрема те, що договір позики та розписка не скріплені печаткою Товариства, не дає підстав для висновку про відсутність між ними правовідносин, на виникнення яких спрямований такий правочин. При цьому виходив з того, що факт передачі ОСОБА_6 коштів у позику підприємству-відповідачу, підтверджується також правовою позицією особи, яка на момент укладення спірного договору на підставі Статуту діяла від імені ЗАТ «ТК «Уманьхліб».

В свою чергу відповідачем не надано суду доказів того, що на час укладення спірного договору ОСОБА_7, як виконуюча обовязки голови правління, не мала повноважень укладати правочини від імені ЗАТ «ТК «Уманьхліб», або перевищила надані їй повноваження.

Згідно ж до п. 7.15 Статуту ЗАТ «ТК «Уманьхліб», затвердженого загальними зборами акціонерів ЗАТ «ТК «Уманьхліб» протокол № 10 від 25.07.2004 р., голова правління має право без доручення здійснювати дії від імені Товариства, у тому числі укладати будь-якого роду угоди та інші юридичні акти.

Повноваження ОСОБА_7 станом на 30.11.2012 р. на час виникнення спірних правовідносин, як виконуючої обовязки голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб», відповідачем не оспорюються.

В суді апеляційної інстанції сторона відповідача по справі визнала той факт, що договір було укладено і кошти на виконання умов договору реально передавалися, але заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що по-перше спірний договір був укладений, на його думку, між фізичними особами, а по-друге кошти, які надійшли від ОСОБА_7 в якості зворотної фінансової допомоги, фактично були їй повернуті.

Доказів належного виконання спірних договірних зобовязань відповідачем суду не надано. У зв'язку з чим суд встановив, що позичальник не виконав взяті на себе договірні зобовязання та у встановленому порядку та строки отриману позику не повернув та відсотки за користування нею не сплатив, внаслідок чого у Товариства перед позивачем станом на 30.05.2016 р. утворилася заборгованість в сумі 137 194 грн. (45 500 грн. позика, 55 350 грн. щомісячні проценти за договором позики з 30.12.2012 р. по 30.05.2016 р., 3 258,49 грн. 3 % річних за ст. 625 ЦК України, 33 586,40 грн. інфляціїні).

За викладеного, суд першої інстанції дослідивши спірний договір позики (поворотної фінансової допомоги) та боргову розписку, встановивши, що даний договір був укладений між фізичною особою ОСОБА_6 та юридичною особою ЗАТ «ТК «Уманьхліб», в особі виконуючої обовязки голови правління ОСОБА_7, підписаний останньою, як особою уповноваженою на це установчими документами, зокрема Статутом Товариства, зясувавши його справжню правову природу, наявність бухгалтерських документів, які підтверджують отримання Товариством, саме в день укладання спірного договору та видачі розписки, позичкових коштів в касу підприємства, та відсутність доказів щодо їх повернення позивачу у строки визначені договором, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Правильність здійсненого розрахунку відповідачем не оскаржується.

Рішення суду в частині судових витрат відповідачем також оскаржене не було.

Таким чином, враховуючи те, що посилання ТДВ «Трудовий колектив «Уманьхліб» в апеляційній скарзі на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Трудовий колектив «Уманьхліб» відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :