Єдиний унікальний номер 219/5900/15-ц Номер провадження 22-ц/775/944/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Никифоряка Л.П., Осипчук О.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди з апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» (далі - ПАТ «Фітофарм») про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що наказом № 62к/пр від 14 березня 2013 року він був прийнятий на роботу водієм автонавантажувача на дільницю автотранспорту ПАТ «Фітофарм». Наказом № 105 К/У про припинення трудового договору від 07 липня 2015 року був звільнений на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України «за систематичне невиконання обов'язків».

Посилаючись на те, що за весь час роботи в ПАТ «Фітофарм» до нього будь-які стягнення не застосовувалися та в наказі № 105 К/У від 07 липня 2015 року посилання на раніше застосовані до нього стягнення відсутнє, що підстав для його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України не було та його звільнення є незаконним, просив:

- визнати наказ № 105 К/У про припинення трудового договору від 07 липня 2015 року незаконним та поновити його на роботі водієм автотранспортної дільниці ПАТ «Фітофарм»;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та грошову компенсацію у розмірі 6 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням (а.с. 1-2 т. 1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано незаконним наказ ПАТ «Фітофарм» № 105 К/У (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07 липня 2015 року та звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортної дільниці згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автонавантажувача автотранспортної дільниці ПАТ «Фітофарм» з 08 липня 2015 року;

- стягнуто з ПАТ «Фітофарм» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2015 року по 22 березня 2016 року в сумі 25 777,80 грн. без утримання податків та інших обов'язкових платежів та на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.;

- стягнуто з ПАТ «Фітофарм» на користь держави судовий збір в розмірі 501,38 грн. (а.с. 219-222 т. 1).

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Фітофарм», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 2-6 т. 2).

Представник відповідача ПАТ «Фітофарм» в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи 10 травня 2016 року повідомлений 25 квітня 2016 року особисто генеральний директор ПАТ «Фітофарм» Чуб М.В., що підтверджується його розпискою, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 79 т. 2). Представник ПАТ «Фітофарм» причини неявки в судове засідання не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 08 липня 2015 року (а.с. 9 т. 1), проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Фітофарм» з 14 березня 2013 року, працював водієм автонавантажувача (автопогрузчика) на дільниці автотранспорту, що підтверджується наказом № 62к/пр від 14 березня 2013 року про прийняття на роботу (а.с. 79 т. 1).

Наказом керівника ПАТ «Фітофарм» № 105 К/У про припинення трудового договору від 07 липня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 07 липня 2015 року за пунктом 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків (а.с. 53 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання наказу про припинення трудового договору недійсним та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, відсутні, а тому наказ про припинення з позивачем трудового договору є незаконним, позивач підлягає поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодуванням йому моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно пунктів 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема, за пунктом 3 ст. 40 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1471, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (п. 22).

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Виходячи з цього, при звільненні працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України підприємство має навести конкретні факти допущеного працівником невиконання трудових обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які і коли проступки вчинив працівник після застосування до нього заходів дисциплінарного чи громадського стягнення.

В порушення зазначених норм в наказі № 105 К/У від 07 липня 2015 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які і коли проступки вчинив позивач після застосування до нього заходів дисциплінарного чи громадського стягнення не зазначено. В наказі лише зазначено про звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України та підстави для його видання: акт службового розслідування від 03 липня 2015 року, пояснювальна ОСОБА_1 від 17 червня 2015 року, протокол розслідування про факт намагання розкрадання спирту від 17 червня 2015 року, службова записка в.о. начальника охорони ОСОБА_5 від 11 червня 2015 року, службова записка охоронця ОСОБА_6 від 11 червня 2015 року, акт від 26 червня 2015 року опитування ОСОБА_7, доповідна записка ОСОБА_8 від 03 липня 2015 року (а.с. 53 т. 1).

Згідно письмового відзиву ПАТ «Фітофарм» на позовну заяву ОСОБА_1, за час роботи на підприємстві позивач скоїв два дисциплінарні проступки:

- 11 червня 2015 року при перевезенні за участю ОСОБА_1 лікарського засобу «Валеріани екстракт» з таблеткової ділянки на ділянку фасування було здійснено розсипання лікарського засобу у кількості 4,2 кг; розсипання сталося внаслідок того, що водій автонавантажувача ОСОБА_1 не проконтролював вантажно-розвантажувальні роботи, належне розташування вантажу та його кріплення, чим порушив п. 3 підрозділу «Обов'язки в області роботи з продукцією, що перевозиться» розділу 2 робочої інструкції водія. Крім того, він не перевірив цілісність упаковки (тари), а саме, пробка на бочці з таблетками була не закручена, чим порушив п. 2 підрозділу «Обов'язки в області роботи з продукцією, що перевозиться» розділу 2 робочої інструкції; за цим фактом порушення трудової дисципліни до ОСОБА_1 26 червня 2015 року застосовано догану;

- 10 червня 2015 року водій автонавантажувача ОСОБА_1 здійснив самовільне переміщення фляг з-під «Перекису водню» та іншої тари без отримання відповідного дозволу від безпосереднього керівника, без будь-якого дозволу від керівництва, чим грубо порушив вимоги робочої інструкції водія (а.с. 25-27 т. 1).

Обґрунтовуючи законність наказу № 105 К/У від 07 липня 2015 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1, відповідач у письмовому відзивіна позовну заяву посилається на те, що наказом № 118 від 26 червня 2015 року до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а тому порушення робочої інструкції в частині самовільного переміщення вантажів без дозволу керівництва, яке мало місце 10 червня 2015 року, є другим протягом року порушенням трудової дисципліни, тобто, на його думку, систематичним, що є підставою для звільнення позивача за п. 3 ст.40 КЗпП України (а.с. 25-27 т. 1).

Такі ж пояснення представник відповідача дав і у суді першої інстанції.

Згідно доданого до матеріалів справи наказу № 118 від 26 червня 2015 року ОСОБА_1 за неналежне виконання службових обов'язків оголошено догану та позбавлено премії на 100% за червень 2015 року (а.с. 30 т. 1). В зазначеному наказі відповідачем також не зазначено конкретні факти допущеного позивачем неналежного виконання службових обов'язків та коли воно мало місце.

Законність притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за наказом № 118 від 26 червня 2015 року судом вже перевірялася. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року, за позовом ОСОБА_1 наказ № 118 від 26 червня 2015 року ПАТ «Фітофарм» про оголошення ОСОБА_1 догани визнано незаконним (а.с. 154 - 159 т. 1). Зазначені судові рішення відповідно до частини 1 ст. 223, ст. 319 ЦПК України 19 січня 2016 року набрали законної сили.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц встановлено, що ОСОБА_1 11 червня 2015 року не було допущено порушень трудової дисципліни, а саме, посадової інструкції водія автонавантажувача, оскільки бочки з таблетками були вивантажені ним з автонавантажувача на СП без пошкоджень; падіння двох бочок і розсипання з них таблеток сталося вже в процесі розгрузки їх вантажником ОСОБА_10 (а.с. 154 - 159 т. 1).

Відповідно до частини 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, незаконність наказу № 118 від 26 червня 2015 року ПАТ «Фітофарм» про оголошення догани ОСОБА_1, яка встановлена рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц, є преюдиційною обставиною, яка є обов'язковою для суду, який розглядає справу.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд при оцінці наказу № 118 від 26 червня 2015 року не врахував, що ОСОБА_1 порушив правила безпечної експлуатації навантажувачів, а саме: пункти 1.4, 2.5, 2.10, 4.2 посадової інструкції водія автонавантажувача; статі 7.5.23, 7.5.36 Правил будови і безпечної експлуатації навантажувачів, які затверджені наказом Дергірпромнагляду від 31 грудня 2008 року, звільнив вила від вантажу при нестійкому положенні останнього (розміщено на поріг), проводив переміщення одночасно 6-ти одиниць тари (бочок), переміщував тару (бочку) з несправним фіксуючими елементами (незакритою кришкою), не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки відповідно до частини 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц законної сили ПАТ «Фітофарм» не може оспорювати в іншому процесі, зокрема в цій справі, встановлені судом факти і правовідносини.

Та обставина, що наказ № 118 від 26 червня 2015 року на час подання ПАТ «Фітофарм» апеляційної скарги по цій справі не скасований, на що посилається відповідач в апеляційній скарзі, не має юридичного значення, оскільки зазначений наказ визнаний незаконним рішенням суду, яке набрало законної сили.

Доказів застосування до позивача інших заходів дисциплінарного або громадського стягнення відповідачем суду не надано. Відповідач визнає, що, крім стягнення за наказом № 118 від 26 червня 2015 року, інші стягнення на позивача за час роботи на підприємстві на час видання наказу № 115 К/У від 07 липня 2015 року не накладалися.

Враховуючи, що наказ № 118 від 26 червня 2015 року про оголошення позивачу догани рішенням суду визнано незаконним, доказів про застосування до позивача інших заходів дисциплінарного або громадського стягнення відповідачем суду не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави для звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України відсутні.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що зазначений висновок суду є передчасним, оскільки рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року ним оскаржені в касаційному порядку, не ґрунтуються на законі.

Дійсно, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фітофарм» про визнання наказу про накладення дисциплінарного стягнення та депреміювання незаконним та його скасування, стягнення суми незаконно утриманої премії; зупинено виконання ухвали Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року до закінчення касаційного провадження (а.с. 30-31 т. 2).

Проте відкриття касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фітофарм» про визнання наказу про накладення дисциплінарного стягнення незаконним та зупинення виконання ухвали Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року до закінчення касаційного провадження не зупиняють момент набрання законної силирішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року.

Відповідно до частини 1 ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом, тобто незалежно від того, чи оскаржують сторони судові рішення в касаційному порядку.

Доводи відповідача про те, що суд не вирішив питання про зупинення провадження у справі до закінчення вищезазначеного касаційного провадження, також не ґрунтуються на законі. Відповідно до статей 201-203 ЦПК України касаційне оскарження відповідачем рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року не є підставами для зупинення провадження у справі № 219/5900/15-ц про поновлення позивача на роботі, оскільки оскаржувані в касаційному порядку судові рішення 19 січня 2016 року набрали законної сили.

Крім того, стягнення за наказом № 118 від 26 червня 2015 року на законність звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України фактично не впливає.

За нормою п. 3 ст. 40 КЗпП України звільнення може бути застосовано не за будь-яке повторне порушення трудової дисципліни, а лише у випадку якщо працівник, до якого раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, не виправився та після застосування до нього стягнення знову (повторно) порушив трудову дисципліну.

Проте позивач за наказом № 115 К/У від 07 липня 2015 року звільнений за п. 3 ст. 40 КЗпП України за проступок, який він скоїв, за твердженням відповідача 10 червня 2015 року, тобто не після, а до застосування до нього дисциплінарного стягнення за наказом № 118 від 26 червня 2015 року, що не відповідає вимогам п. 3 частини 1 ст. 40 КЗпП України.

Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність порушення позивачем 10 червня 2015 року обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, також є обґрунтованим.

Згідно акту службового розслідування від 03 липня 2015 року за фактом замаху на розкрадання спирту етилового комісія дійшла висновку щодо звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з повторним порушенням ним норм робочої інструкції водія від 01.08.2006 року (самовільне переміщення вантажів) (а.с. 37-46 т. 1).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку, що робоча інструкція водія від 01 серпня 2006 року на позивача не розповсюджується, суперечить нормам частини 3 ст. 61 ЦПК України.

Той факт, що робоча інструкція водія від 01 серпня 2006 року, на порушення якої позивачем 10 червня 2015 року посилається відповідач, на позивача не розповсюджується, встановлений такими, що набрали законної сили рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року у справі № 219/6869/15-ц та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року (а.с. 155 - 159, а.с. 161-167 т. 1), які є обов'язковими для суду, який розглядає справу.

Крім того, апеляційний суд вважає, що сам факт переміщення 10 червня 2015 року позивачем фляг з-під перекису водню з рампи цеху № 1 в приміщення старого гаража достовірними доказами не доведений.

Як вбачається з матеріалів справи, звільненню позивача передував факт виявлення 11 червня 2015 року працівниками охорони ПАТ «Фітофарм» на КПП в кузові автомобіля під керуванням водія ОСОБА_7, який виїжджав з території підприємства, трьох каністр із спиртом, ємкістю по 20 л.

Відповідно до пояснювальної ОСОБА_1 від 17 червня 2015 року, на яку є посилання в наказі про звільнення, він причетності до факту розкрадання спирту не має. Пусті фляги, бочки вивозить у склад № 17 за вказівкою керівництва. 06 червня 2015 року він за вказівкою майстра цеха перевозив короб зі складу № 23 в склад № 2, в коробі була сировина та бочки (а.с. 50 т. 1).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач, як і в суді першої інстанції, також категорично заявив, що 10 червня 2015 року він будь-яку тару, в тому числі фляги з-під перекису водню, з рампи цеху № 1 до старого гаража не перевозив. Зазначив, що перевозив тару 06 червня 2015 року.

Згідно акту службового розслідування від 03 липня 2015 року за фактом замаху на розкрадання спирту етилового комісією у складі працівників ПАТ «Фітофарм» ОСОБА_11 (операційний директор), ОСОБА_12 (заступник операційного директора), ОСОБА_13 (директор з виробництва), ОСОБА_14 (начальник ВМТЗ), ОСОБА_15, ОСОБА_5.(в.о. начальника служби охорони) під час розслідування було, зокрема, встановлено, що:

- працівники цеху № 1 до 15 числа кожного місяця мають здавати порожні фляги з-під перекису водню на склад № 17;

- упакована стрейч - плівкою палета з флягами стояла на рампі біля ліфту виробничого корпусу;

- 10 червня 2015 року водій автопогрузчика ОСОБА_1 перевіз цю палету в приміщення старого гаражу; на питання про призначення цих фляг в гаражі ОСОБА_1 пояснив, що це для зберігання мастила;

- розпорядження щодо переміщення вантажів на підприємстві видає механік АТУ ОСОБА_16; 10 червня 2015 року ОСОБА_16 будь-яких розпоряджень ОСОБА_1 щодо переміщення будь-якої тари не давав; ці фляги, як зворотна тара, мали бути переміщені 13 червня 2015 року виключно до складу № 17;

- залишки отриманого перекису водню та повернутої тари за період з 01 по 15 червня 2015 року в цеху та на складі не співпадають (п. 2.2) (а.с. 37-46 т. 1).

Проте, на підставі чиїх конкретно пояснень встановлені обставини, зазначені в п. 2.2. акта, в акті не зазначено. В пункті 1 акту лише зазначено, що комісією за фактом виявленого замаху на розкрадання опитані представники охорони ОСОБА_5 (він же член комісії), ОСОБА_17; водії ОСОБА_7, ОСОБА_18, ОСОБА_1; майстер складу сировини та матеріалів ОСОБА_19, начальник складу ОСОБА_20, провідний технолог техвідділу ОСОБА_21, технолог цеху № 1 ОСОБА_22, майстер цеху № 1 ОСОБА_23, майстри складу сировини та матеріалів ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, вантажники складу сировини та матеріалів ОСОБА_9, ОСОБА_27, ОСОБА_28, слюсар транспортного цеху ОСОБА_29 До матеріалів справи письмові пояснення цих осіб, як додаток до акту службового розслідування, відповідачем суду не надавалися.

Відповідно до ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Проте представник відповідача, який приймав участь у судових засіданнях суду першої інстанції та має вищу юридичну освіту, ні під час попереднього судового засідання, ні під час судового засідання при запереченні позивачем фактів порушення трудових обов'язків клопотань про допит зазначених вище осіб, які опитувалися під час службового розслідування, не заявив.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2015 року за клопотанням представника позивача у відповідача було витребувано Положення про проведення службового розслідування на ПАТ «Фітофарм» (а.с. 135 т. 1). Проте таке відповідачем суду не надано. Не надано суду і відповідний документ щодо призначення службового розслідування та створення відповідної комісії.

Враховуючи вищезазначене, а також ту обставину, що службове розслідування проводилося посадовими особами, а саме, операційним директором ОСОБА_11, заступником операційного директора ОСОБА_12, директором з виробництва ОСОБА_13, начальником ВМТЗ ОСОБА_14, до яких за наслідками службового розслідування за фактом замаху на розкрадання спирту етилового також було запропоновано застосувати стягнення у вигляді усної догани за неналежний контроль за оборотом на підприємстві спирту етилового, про що зазначено в акті службового розслідування у висновках комісії (а.с. 37-46 т. 1), тобто службове розслідування проводилося зацікавленими особами, апеляційний суд вважає, що акт службового розслідування від 03 липня 2015 року не є доказом, який достовірно підтверджує факт порушення позивачем 10 червня 2015 року трудових обов'язків.

Згідно доповідної записки заступника операційного директора ОСОБА_12 від 03 липня 2015 року, на яку є посилання в наказі про звільнення позивача, водій автонавантажувача ОСОБА_1 10 червня 2015 року самостійно без розпорядження механіка АТУ ОСОБА_16 та розпорядження будь-якого іншого керівництва здійснив переміщення порожньої пластикової тари (фляг з-під перекису водню) з цеху № 1 частково до складу № 17, частково в приміщення старого гаражу. Вона же зазначила, що згідно робочої інструкції водія від 01 серпня 2006 року водій зобов'язаний приймати товар зі складу відповідно до супровідних документів, перевіряти цілісність упаковки (тари) продукції, видавати та здавати товар в установленому порядку, оформляти необхідні документи відповідно до інструкцій, отриманих від керівника. Ці обов'язки ОСОБА_1 не виконав. Тара з-під перекису водню є такою, що підлягає поверненню, а тому по встановленим на підприємстві правилам транспортується лише на склад № 17 (а.с. 46 т. 1).

Чи була ОСОБА_12 свідком переміщення 10 червня 2015 року ОСОБА_1 порожньої пластикової тари (фляг з-під перекису водню) з цеху № 1, чи про це їй відомо з інших джерел в доповідній записці не зазначено. Проте представником відповідача клопотання про допит в якості свідків ОСОБА_12, механіка ОСОБА_16 заявлено не було. Доказів щодо встановлених на підприємстві правил переміщення тари та інших вантажів відповідачем суду не надано.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що переміщення пустих фляг з-під перекису водню з цеху № 1 до складу № 17 автонавантажувачем здійснюється без будь-яких супровідних документів, не від кого він порожні фляги не приймає, забирає їх на рампі і нікому їх при переміщенні не здає, залишає в певному встановленому місці.

До апеляційної скарги відповідачем додана службова записка механіка АТУ ОСОБА_16 від 15 червня 2015 року, згідно якої 10 червня 2015 року водій автонавантажувача ОСОБА_1 отримав від нього вказівку перевезти каністри з-під перекису водню в кількості 45 штук в склад № 17, на переміщення порожніх ємкостей з-під перекису водню з рампи в старий гараж він вказівок не давав. Таке рішення водій ОСОБА_1 прийняв самостійно, чим порушив п. 1.4, п. 2.10 робочої інструкції водія (а.с. 51 т. 2).

Чи був ОСОБА_16 свідком переміщення 10 червня 2015 року ОСОБА_1 порожньої пластикової тари (фляг з-під перекису водню) з цеху № 1 до приміщення старого гаражу, чи про це йому відомо з інших джерел з службової записки не вбачається.

Апеляційний суд зазначений доказ не приймає, оскільки відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В апеляційній скарзі відповідачем не зазначено причини неподання службової записки механіка ОСОБА_16 від 15 червня 2015 року до суду першої інстанції, а тому апеляційний суд вважає, що вона не була подана без поважних причин. Крім того, в наказі № 115 К/У від 07 липня 2015 року про припинення трудового договору посилання на цей документ, як на підставу звільнення позивача, відсутнє.

Відповідно до акту службового розслідування від 03 липня 2015 року механік ОСОБА_16 комісією під час проведення службового розслідування за фактом виявлення замаху на розкрадання спирту етилового не опитувався (а.с. 37 - 45 т. 1).

До суду першої інстанції відповідачем була надана службова записка механіка АТУ ОСОБА_16 від 03 липня 2015 року, в якій він стверджував, що 10 червня 2015 року розпоряджень щодо переміщення ємкостей з-під перекису водню або будь-якої іншої пластикової тари по території підприємства та за його межі він взагалі не давав (а.с. 47 т. 1).

Тобто, зазначена службова записка механіка АТУ ОСОБА_16 від 03 липня 2015 року не узгоджується із службовою запискою цього ж механіка від 15 червня 2015 року, яка долучена відповідачем до апеляційної скарги, в якій він зазначає, що доручав 10 червня 2015 року ОСОБА_1 перевезти каністри з-під перекису водню в склад № 17.

Інші зазначені в наказі № 115 К/У від 07 липня 2015 року про припинення трудового договору документи, на підставі яких був виданий цей наказ, зокрема, протокол розслідування про факт намагання розкрадання спирту від 17.06.2015 року, службова записка в.о. начальника охорони ОСОБА_5 від 11.06.2015 року, службова записка охоронника ОСОБА_6 від 11.06.2015 року, акт опитування ОСОБА_7 від 26.06.2015 року відповідачем до суду першої інстанції не надавалися.

Службова записка в.о. начальника охорони ОСОБА_5 від 11.06.2015 року, службова записка охоронника ОСОБА_6 від 11.06.2015 року, акт опитування ОСОБА_7 від 26.06.2015 року відповідачем були додані до апеляційної скарги (а.с. 46, а.с. 48, а.с. 49 т. 2). Проте жодний з зазначених документів не стосується як переміщення фляг з-під перекису водню взагалі, так і, зокрема, 10 червня 2015 року, в них не має посилання на ім'я ОСОБА_1 В зазначених документах йдеться виключно про виявлення 11 червня 2015 року в кузові автомобіля, на якому виїжджав з території підприємства водій ОСОБА_7, фляг із спиртом етиловим.

За таких обставин доводи апеляційної скарги відповідача про те, що звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України є законним, а рішення суду не ґрунтується на вимогах закону, є необґрунтованими. Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України без законної підстави.

Доводи відповідача про неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Поновлюючи позивача на роботі, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 липня 2015 року по 22 березня 2015 року в розмірі 25 777,80 грн., виходячи з його заробітної плати за травень-червень 2015 року, що передували звільненню.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції здійснено у відповідності до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100.

Доводи відповідача щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в апеляційній скарзі відсутні.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої порушенням законних прав позивача, суд правильно виходив з того, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Безумовно, незаконне звільнення позивача завдавало йому моральних страждань, оскільки він на певний час залишився без джерел існування, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися за захистом свого порушеного права до суду.

Розмір грошової компенсації, яку стягнув суд на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, - 2000 грн., є розумним, виваженим та справедливим.

Доводи відповідача щодо відшкодування позивачу моральної шкоди в апеляційній скарзі також відсутні.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача - Публічного акціонерного товариства «Фітофарм» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Л.П. Никифоряк

О.В. Осипчук