РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3994/16-ц

пр. № 2/759/2801/16

19 квітня 2016 року місто Київ

Святошинський районний суд міста Києва

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

при секретарі Ніколенку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення орендної плати, та зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобуд» про визнання договорів недійсними,

встановив:

01 серпня 2015 року між ТОВ «Технобуд» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлових будівель №01/10/14 (договір оренди), за яким ТОВ «Технобуд» передав, а ОСОБА_1 прийняв в оренду нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 852,1 кв.м (літ. «Д») та 949,3 кв.м. (літ. «Е»), і зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, компенсацію комунальних платежів, інших платежів, передбачених цим договором.

За належне виконання ОСОБА_1 умов договору оренди в обсязі платежів в сумі, що не перевищує 5000 грн., поручився ОСОБА_2, про що між ним та ТОВ «Технобуд» 1 серпня 2015 року було укладено Договір поруки.

ТОВ «Технобуд» в березні 2016р. заявили позов про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди за серпень, вересень 2015р.: з орендаря ОСОБА_1 - 38000 грн.; з поручителя ОСОБА_2 - 5000 грн.

Позов мотивований неналежним виконанням відповідачами договорів оренди та поруки.

Натомість ОСОБА_1 заявив зустрічний позов, за яким просив визнати недійсними договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22 грудня 2003 року між ТОВ «Вілс» та ТОВ «Технобуд» (далі договір купівлі-продажу), та договору оренди нежитлового приміщення від 01.08.2015р. № 01/10/14, за підстав недодержання сторонами правочину вимог законодавства при його укладенні.

Представник позивача Мицик О.Ю. в судовому засіданні вимоги позову підтримала пославшись на доводи та підстави викладені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, за безпідставністю.

ОСОБА_1 в суді пояснив, що зразу після укладення договору оренди у нього виникли сумніви щодо належності позивачу предмету оренди, а відповідно і його права в передачу цього майна в оренду, у зв'язку з чим відмовився від виконання зобов'язань за договором про що повідомив позивача, а тому просив в задоволенні первісного позову відмовити.

В обґрунтуванні своїх вимог ОСОБА_1 послався на те, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22 грудня 2003 року його сторонами ТОВ «Вілс» та ТОВ «Технобуд» не було дотримано вимог закону про нотаріальне посвідчення, а відтак такий договір є недійсним, тобто такий, що не тягне за собою наслідків передбачених договором. Тому, вважав, що позивач не є належним власником нежитлових приміщень по АДРЕСА_1, і відповідно не міг укладати щодо цього майна будь-які угоди.

ОСОБА_2 щодо спору підтримав позицію ОСОБА_1 і просив в задоволенні позову ТОВ «Технобуд» відмовити.

Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів за таких підстав.

Так, дійсно спірний договір купівлі-продажу укладено в простій письмовій формі.

За договором ТОВ «Технобуд» 22 грудня 2003 року купив у ТОВ «Вілс» нежитлові будівлі з усіма приналежностями, в тому числі інженерними мережами і комунікаціями, а саме : нежитлову будівлю літера «Д», загальною площею 852,1 кв.м., та нежитлову будівлю літера «Е», загальною площею 949,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Цього ж дня продавець передав, а покупець прийняв вказане майно у власність, про що сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі будівлі.

Актом від 25 лютого 2004 року продавець та покупець підтвердили проведення повного розрахунку за договором купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1.3. договору купівлі-продажу, право власності на нерухоме майно за цим договором у відповідності до ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР виникає у позивача за первісним позовом з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі нерухомого майна..

З наведеного слідує, що права й обов'язки між сторонами договору купівлі-продажу відносно права власності на нерухоме майно виникли 22.12.2003 р. (у момент укладання договору) і в цей же день були припинені виконанням (у момент передачі нерухомого майна покупцеві).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 долі зі справи № 1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) - надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до абз.2 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності.

Виходячи з цього, при розгляді зустрічного позову до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні норми законодавства, чинного на час виникнення правовідносин.

Тому, посилання відповідача в обґрунтування зустрічного позову на ч.1 ст. 657 ЦК України (щодо вимоги про нотаріальну форму договору купівлі-продажу нерухомого майна та щодо обов'язковості державної реєстрації такого майна), на ч. 3 ст. 334 ЦК України (щодо моменту переходу права власності за нотаріальним договором) і на ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України (щодо нікчемності договору у зв'язку з недотриманням нотаріальної форми угоди) - є необґрунтованими.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу обов'язково лише у випадках, прямо передбачених у законі. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

П. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК встановлено, що договори між юридичними особами укладаються в письмовій формі.

З огляду на ЦК Української РСР, Закон України «Про власність», обов'язковому нотаріальному посвідченню, на час виникнення спірних правовідносин, підлягали лише договори купівлі-продажу житлового будинку за умови, що якщо хоча б однієї зі сторін є громадянин, а майно придбане за такими договорами підлягало обов'язковій державній реєстрації (ст. 227 ЦК УРСР), вимог щодо нотаріальної форми купівлі-продажу нежитлових будівель (приміщень) і обов'язку щодо державної реєстрації майна, придбаного за такими договорами, законодавство на той час не містило.

До того ж, згідно зі ст. 49 ЗУ «Про власність», в олодіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

На правомірність володіння ТОВ «Технобуд» нежитловими будівлями по АДРЕСА_1, вказують дані витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Тому, суд приходить до висновку, що ТОВ «Технобуд» набуло право власності на майно за договором купівлі-продажу, у повній відповідності до діючого на той час законодавства, і позивач володіє цим майном правомірно, а тому вимоги зустрічного позову в частині визнання договору купівлі-продажу недійсними визнаються судом безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки, вимоги зустрічного позову про визнання недійсним договору оренди засновані тільки на недійсності договору купівлі-продажу, то в їх задоволенні також слід відмовити, як таким що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Що стосується вимог за первісним позовом, то суд погоджується з позивачем, що його права порушені відповідачами, проте суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Так, представник позивача визнала, що ОСОБА_1 зразу після укладення договору оренди, відмовився від користування предметом оренди і не користувався ним.

За таких обставин, суд не вбачає за можливе застосувати до спору вимоги ст.ст. 793, 795, 797 ЦК України, що регулюють відносини з договору оренди.

Суд вважає, що в даному випадку відповідачі фактично в односторонньому порядку безпідставно розірвали договір оренди, чим заподіяли позивачу збитки.

Тому суд знаходить, що належним способом захисту, за обставин справи, є вимога про відшкодування збитків заподіяних в наслідок розірвання договору, за підстав передбачених договором та відповідним законодавством. Проте, таких вимог позивачем не заявлено, а відповідно і правових підстав для задоволення первісного позову не вбачається.

За наведених рішень, витрати понесені сторонами на розгляд справи перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення орендної плати, та зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобуд» про визнання договорів недійсними відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий М.Ф. Сенько