Справа № 676/3992/15-ц
Номер провадження 2/676/74/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Кам'янець-Подільський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючої судді - Швець О.Д.

з участю секретаря - Ксьондз Р.М.

представника відповідача Коробей Т.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам'янець-Подільський цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, звернулись з позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. В обґрунтування вимог вказує, що відповідно до договору позики від 04.07.2013 року укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивачі отримали в борг у відповідача грошові кошти в сумі 544 000 грн., що еквівалентно 68 тис. доларів США, терміном на 4 місяці з дня підписання угоди. З метою забезпечення виконання зобов»язань за вказаним договором ОСОБА_2 і ОСОБА_3, того ж дня передали ОСОБА_4, в іпотеку належне позивачам на праві власності нерухоме майно: складське приміщення з рампою площею 321,9 кв.м., належне їм на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 26.05.2003 року, та земельну ділянку, розташовану в с. Баговиця Кам»янець-Поділького району. Цей договір є недійсним за наступних підстав. Позивачі вважають, що своє майно вони передали відповідачу в іпотеку з порушенням ст..ст. 201, 215, 3312 ЦК України та ст.. 5 Закону України «Про іпотеку» відповідно до яких одночасне укладення договору позики та передачі в іпотеку нерухомого майна є незаконним, так як договір іпотеки потребував нотаріального посвідчення. Укладений правочин суперечить ст.. 3,7, 18 Закону України «Про іпотеку», оскільки в ньому не зазначені істотні умови такі як зміст та розмір основного зобов»язання, строк і порядок його виконання. Враховуючи вимоги ст.. 65 СК України та ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» для укладення договору іпотеки необхідно було отримати нотаріально посвідчену письмову згоду співвласника предмету іпотеки - ОСОБА_3, який є членом сім»ї позивача та має право спільної сумісної власності на заставлене майно. Уклавши договір позики, в якому домовились про те, що в разі неповернення суми позики, відповідач набуде право власності на заставлене майно, іпотекодавці не передавали іпотекодержателю документи на заставлене майно, реальні гроші при укладенні договору позивачі не отримували. Про фіктивність оспорюваного правочину свідчить його зміст та укладення з порушенням цивільного законодавства, зокрема складське приміщення та земельна ділянка не могли бути предметом іпотеки, так як не належать відповідачам в повному обсязі, кошти позивачі до, під час і після укладення правочину не отримували, претензію про повернення позики відповідач позивачам не надсилав, наміру отримати у власність заставлене майно відповідач не мав. Просить визнати недійсним договір позики від 04 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. з моменту його укладення.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, пояснила, що рішенням Кам»янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року та рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 в задоволенні вимог про визнання недійсним договору позики відмовлено та підтверджено реальний характер оспорюваного договору. Відповідач не ототожнював договір позики з договором іпотеки, оскільки не мав наміру реалізувати заставлене майно та не зміг би цього зробити, оскільки документи на майно ОСОБА_3 не передавались, згідно розписки майно передавалась лише у володіння ОСОБА_4 , питання звернення стягнення на нерухоме майно позичальників позикодавцем не ставилось.

Суд, заслухавши думку представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Судом встановлено, що 4 липня 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_2, та ОСОБА_3, уклали договір позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_4 передав у власність позичальникам ОСОБА_2, та ОСОБА_3, 544000 грн. строком на чотири місяці. Одержавши грошові кошти, останні видали ОСОБА_4 відповідну розписку. Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_4 До теперішнього часу позичальники не повернули ОСОБА_4 позичені кошти.

На підтвердження виконання умов по цій угоді ОСОБА_2 передала одне зі своїх складських приміщень з рампою площею 321,9 кв. м., та земельну ділянку в с. Баговиця Кам»янець-Подільського району та зобов»язалась не робити ніяких дій щодо відчуження зазначеного майна на період дії угоди. У випадку не виконання умов договору ОСОБА_2 зобов»язалась передати у володіння належне їй приміщення та земельну ділянку ОСОБА_4 на протязі 24 діб.

Із змісту договору вбачається, що сторони визначили всі істотні умови договору позики. Рішенням Кам»янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року та рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 встановлено, що договір позики укладений між сторонами 04.07.2013 року відповідає вимогам ст.. 203 ЦК України, а саме сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення ОСОБА_3 та ОСОБА_3 було вільним, правочин вчинений у встановленій законом письмовій формі, спрямований на реальне настання наслідків, оскільки передача коштів ОСОБА_3 підтверджена розпискою, що є доказом не лише укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Крім того, у ч.1 ст. 575 ЦК України, виокремлюється такий вид застави як іпотека, якою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи».

Згідно з ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Вимогами ст. 577 ЦК України, визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону Україну «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, при укладенні договору позики необхідно зазначити, що виконання зобов'язання за цим договором забезпечується заставою (іпотекою), визначити майно, яке передається у заставу (іпотеку), а також укласти окремий нотаріально посвідчений договір застави (іпотеки).

Згідно з ч. 2 ст. 7 цього Закону в разі якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Отже, чинним законодавством установлено, що іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Згідно ст..18 Закону України «Про іпотеку» Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;13) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання.

У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Не заперечуючи укладення між сторонами договору позики, позивачі не довели фіктивність договору іпотеки, укладення якого представник відповідача заперечила.

Із змісту договору та пояснень представника відповідача вбачається, що сторони мали на меті укласти договір позики, а не договору іпотеки, договір не містить умови його виконання і відповідачем питання звернення стягнення на майно позивачів не ставилось.

Відсутність в договорі позики волевиявлення сторін на укладення договору іпотеку,а також всіх його істотних умов договору іпотеки, свідчить про його не укладення, а не недійсність.

Відповідно до положень ст..10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне ОСОБА_2, ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину - відмовити.

Керуючись ст.ст.11, 88, 213, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст.ч.1-3, 5, 6 ст. 203, ст..215 ЦК України,-

ВИРІШИВ :

ОСОБА_2, ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 04.07.2013 року укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з моменту його укладення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Кам»янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а якщо особи не були присутні під час проголошення рішення, то протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Швець О.Д