Справа № 495/898/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Чумаченко О.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 002/С/2016 від 05.02.2016 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_2 - не з'явився

- від ОСОБА_3 - не з'явився

- від ОСОБА_4 - ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий 07.07.1997 року)

від третьої особи: ОСОБА_5 (довіреність № 32/14 від 05.01.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/898/16-ц

за позовом ОСОБА_6

до:

- ОСОБА_2

- ОСОБА_3

- ОСОБА_4

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

про збільшення частки у праві спільної часткової власності

В С Т А Н О В И В :

08.02.2016 року ОСОБА_6 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайоннго суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-1), ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач-2) та ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-3) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту - третя особа) про збільшення частки у праві спільної часткової власності (а.с.2-7).

Так, позивач просить суд:

- збільшити розмір частки ОСОБА_6 квартири № 86 в житловому будинку №2 по вул. Перемоги в м. Білгород-Дністровському Одеської області, загальна площа якої складає 47,92 кв.м., житлова - 26,67 кв.м., з ? до 250/400 та визнати право власності на вказану частку;

- розподілити залишкову частку квартири № 86 в житловому будинку № 2 по вул. Перемоги в м. Білгород-Дністровському Одеської області, загальна площа якої складає 47,92 кв.м., житлова - 26,67 кв.м., визначивши за кожним відповідачем право власності на 50/400.

При цьому, ОСОБА_6 обґрунтовує свої вимоги наступним. У віці 4 років ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі свідоцтва на право власності від 29.11.1993 року став рівним співвласником квартири № 9 по пров. Приморському в м. Білгород-Дністровському, загальна площа якої становила 41,3 кв.м., житлова - 32,96 кв.м. Частка усіх співвласників складала 118/1000 вказаної квартири, а загальна площа будинку становила 349,5 кв.м. Таким чином, розмір житлової площі, яка відповідала розміру частки ОСОБА_6 (118/1000) дорівнювала 8,24 кв.м. Однак, за твердженням позивача, його мати від його імені на підставі судового рішення продала квартиру, проте ніякого збереження права на житло він не отримав та взагалі був позбавлений власності. Окрім цієї площі, ОСОБА_6 як член сім'ї свого батька отримав право власності на ? частку квартири в будинку № 14 по вул. Перемоги в м. Білгород-Дністровському. Отже, загальний розмір житлової площі, яку отримав ОСОБА_6 у приватну власність дорівнював 16,72 кв.м. Вказану квартиру було продано громадянці ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу. Натомість, коли було придбано квартиру № 86 в житловому будинку № 2 по вул. Перемоги в м. Білгород-Дністровському, загальна площа якої складає 47,92 кв.м., житлова - 26,67 кв.м., частка ОСОБА_6 була визначена така ж сама, як у іншіх власників - ?, що співвідноситься як 6,66 кв.м. житлової площі. Однак, кінцевий розмір житлової площі, яку має ОСОБА_6 у власності (6,66 кв.м.) менш ніж той, на який він має право (16,72 кв.м.) із-за того, що його батьки продали належну йому площу, приховавши цей факт від органу опіки та піклування, який мав би дати висновки про погодження або відмову відчуження та придбання нерухомого майна, співвласником якого є дитина.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Гайда-Герасименко О.Д. від 09.02.2016 року відкрито провадження у справі №495/898/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за участю третьої особи ССД Білгород-Дністровської МР про збільшення частки у праві спільної часткової власності. Справу призначено до розгляду (а.с.29).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Гайда-Герасименко О.Д. від 09.02.2016 року задоволено заяву ОСОБА_4 про відвід судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Гайда-Герасименко О.Д. по цивільній справі № 495/898/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за участю третьої особи ССД Білгород-Дністровської МР про збільшення частки у праві спільної часткової власності (а.с.50-51).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Мишка В.В. від 23.02.2016 року цивільну справу № 495/898/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за участю третьої особи ССД Білгород-Дністровської МР про збільшення частки у праві спільної часткової власності прийнято до свого провадження. Справу призначено до розгляду (а.с.54-55).

Відповідачем-3 - ОСОБА_4, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_6, за яким він просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.64-67).

Представник позивача - ОСОБА_1, в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги ОСОБА_6 та просив суд їх задовольнити.

Відповідач-1 - ОСОБА_2, в судові засідання не з'явилася, але 12.05.2016 року подала до суду заяву, згідно з якою проти позову ОСОБА_6 не заперечує та не проти його задоволення. Справу просить розглянути за її відсутності (а.с.99).

Відповідач-3 - ОСОБА_4, в судовому засіданні подані до суду заперечення підтримав та просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи - ОСОБА_5, в судовому засіданні вирішення спору залишила на розсуд суду, але зазначила, що не повинні бути порушені як права ОСОБА_6, так і інших співвласників спірної квартири.

Відповідач-2 - ОСОБА_3, у судові засідання не з'явився без поважних причини, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином (а.с.63, 95).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та заслухавши у судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за участю третьої особи ССД Білгород-Дністровської МР про збільшення частки у праві спільної часткової власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 народився 24.05.1989 року у м. Білгород-Дністровському, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що підтверджується копією його паспорту серії КМ № 314975 виданому 30.06.2005 року, копією картки фізичної особи - платника податків виданої 18.09.2003 року та копією свідоцтва про його народження серії ІV-ЖД № 476768 виданого 10.06.1989 року (а.с.8-9).

Згідно із свідоцтвом про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії ІV-ЖД № 476768 виданого 10.06.1989 року, його батьками є ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Згідно із Розпорядженням органу приватизації № 881 від 29.11.1993 року, Свідоцтвом про право власності на житло № 881 від 29.11.1993 року та складеним 30.12.1993 року Технічним паспортом (інвентарний номер 6946, реєстровий номер 3072), квартира № 9 по пров. Приморському в м. Білгород-Дністровському, загальною площею 41,3 кв.м., належала на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в рівних долях, по 118/1000 часток (а.с.10-11, 13-15).

12.06.2003 року між ОСОБА_4, який діяв від себе та від ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на підставі довіреності (Дарувальники) та ОСОБА_2 (Обдарована) було укладено Договір дарування за реєстровим № 1704, відповідно до умов якого Дарувальники подарували, а Обдарована прийняла в дар 236/5000 часток житлового будинку під номером 5, що знаходиться в м. Білгород-Дністровському Одеської області по провулку Приморському (а.с.17).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2005 року визнано угоду - договір купівлі-продажу 590/5000 часток житлового будинку по АДРЕСА_3, укладену 20.01.2005 року між ОСОБА_13, ОСОБА_2, ОСОБА_14 та ОСОБА_9, таким, що відбувся (дійсним). Визнано за ОСОБА_13 право власності на 590/5000 часток житлового будинку по АДРЕСА_3, що складається з: літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «В» - сарай, літери «Г» - сарай, літ. «Є» - гараж, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - гараж, літ. «І» - гараж (а.с.18).

Крім того, згідно із Свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації державного житлового фонду ЗАТ «Медико-інструментальний завод» 13.04.1998 року та Розпорядженням № 5812 від 13.04.1998 року, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 належала у рівних частках (по ?) квартира АДРЕСА_1.

26.12.2006 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діяли від себе та як законні представники від імені малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_6, діючий за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (Продавці) та ОСОБА_10 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу за реєстровим № 6444, відповідно до умов якого Продавці продали, а Покупець купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 29,9 кв.м. (а.с.19-20).

Того ж дня - 26.12.2006 року, між ОСОБА_15 (Продавець) та ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діяли від себе та як законні представники від імені малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_6, діючий за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (Покупці) було укладено Договір купівлі-продажу за реєстровим № 6441, відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупці купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 47,92 кв.м. (а.с.22-23).

На думку ОСОБА_6, кінцевий розмір житлової площі у квартирі АДРЕСА_2, яку він на даний час має у власності (6,66 кв.м.) менш ніж той, на який він має право (16,72 кв.м.) із-за того, що його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_11 продали належну йому площу у житловому будинку по АДРЕСА_3 та у квартирі АДРЕСА_1, приховавши цей факт від органу опіки та піклування, який мав би дати висновки про погодження або відмову відчуження та придбання нерухомого майна, співвласником якого є дитина, що і стало підставою для звернення ОСОБА_6 до суду з відповідною позовною заявою про збільшення частки у праві спільної часткової власності.

Між тим, суд з такими доводами та вимогами ОСОБА_6 погодитися не може, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, з настуних підстав.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. (ч.ч. 1, 4 ст.203 ЦК України)

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст.209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Згідно із п.3 ст.208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом (ч.1 ст.334, ст.328 ЦК України).

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, 20.01.2005 року між ОСОБА_13 (Покупець), ОСОБА_2, ОСОБА_14 та ОСОБА_9 (Продавці) було укладено угоду - договір купівлі-продажу, за якою Продавці продали, а Покупець купила 590/5000 часток житлового будинку по АДРЕСА_3. Дана угода рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2005 року визнана такою, що відбулася (дійсною). Зі змісту даного рішення суду вбачається, що відповідач - ОСОБА_6, позов визнав повністю, не заперечує проти визнання договору купівлі-продажу 590/5000 часток житлового будинку по АДРЕСА_3 дійсним та визнання за позивачкою - ОСОБА_13, права власності на вказану квартиру (а.с.18).

Однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 29,9 кв.м., була продана ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діяли від себе та як законні представники від імені малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_6, діючий за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2006 року за реєстровим № 6444. Зі змісту даного договору вбачається, що ОСОБА_6 даний договір підписав без будь-яких заперечень та діяв за згодою своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а.с.19-20).

Двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 47,92 кв.м., була куплена ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діяли від себе та як законні представники від імені малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_6, діючий за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2006 року за реєстровим № 6441. Зі змісту даного договору вбачається, що ОСОБА_6 даний договір підписав без будь-яких заперечень та діяв за згодою своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а.с.22-23).

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2005 року набрало законної сили, ніким оскаржено не було та підлягає визнанню і виконанню на всій території України. Договір купівлі-продажу від 26.12.2006 року за реєстровим № 6444 та договір купівлі-продажу від 26.12.2006 року за реєстровим № 6441 оскаржені ніким не були, є дійсними та обов'язковими для виконання його умов сторонами.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1, 3 ст.319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зазначені обставини та норми чинного законодавства свідчать про той факт, щоповноцінними та рівноправними власниками квартири АДРЕСА_2, загальною площею 47,92 кв.м., на даний час у рівних частках є ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (по ? частці), які на свій власний розсуд мають право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення його прав зі сторони відповідачів, які він просить захистити.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 319, 321 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 157, 169, 197, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про збільшення частки у праві спільної часткової власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко