Справа №486/1/16-ц 03.10.2016 03.10.2016 03.10.2016
Провадження №22-ц/784/1945/16
Головуючий першої інстанції: Бобровський І.М.
Категорія-19 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
У Х В А Л А

Іменем України

03 жовтня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем: Богуславською О.М.

з участю:

представника:

позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» ( далі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» або Лізингодавець) на заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 11.05.2016 р. у справі за

позовом

ОСОБА_4 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення збитків,

встановила:

04.01.2016 р. ОСОБА_4 звернувся з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про відшкодування збитків, повязаних з розірванням договору.

Позивач зазначав, що 24.04.2014 р. він уклав з Лізингодавцем договір лізингу, за яким передав останньому кошти у сумі 42500 грн. в рахунок авансового платежу та 8500 грн. в рахунок комісії за організацію договору, а всього з врахуванням комісійного збору банку 51144 грн.50 коп.

Посилаючись на виконання договору та невиконання зобовязання Лізингодавцем про передачу автомобіля позивач просив про відшкодування йому завданих збитків та стягнення з відповідача 51.144 грн. 50 коп.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 11.05.2016 р. постановлено про задоволення позову частково та стягнення з відповідача 51000 грн. в якості збитків; 1500 грн. в якості відшкодування витрат на правову допомогу.

Цим же рішенням відшкодовані витрати позивача на судовий збір у розмірі 826 грн.20 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість висновків суду щодо наявності підстав для стягнення коштів, які отримані Лізингодавцем правомірно.

Крім того в апеляційній скарзі відповідач посилається на безпідставність відшкодування витрат на правову допомогу.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення зобовязань зокрема, є договори та інші правочини.

Сторони, згідно з положеннями ст. 627 ЦК є вільними в укладенні договору та визначенні його умов.

При цьому, зобовязання, які передбачаються договором мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 609 ЦК)

В тому випадку, коли умови договору про наслідки порушення зобовязання не діють, підлягають застосуванню норми матеріального права, якими врегульовані спірні відносини.

Відповідно до вимог статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються (ст. 604).

Якщо договір розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією із сторін договору, друга сторона має право вимагати відшкодування збитків.

Збитками, у визначенні приписів ст.22 ЦК України є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з вимогами ч.2 ст. 623 ЦК розмір збитків завданих порушенням зобовязання доказується кредитором та визначається з урахуванням ринкових цін, що існували на день предявлення позову, якщо вимога не була задоволена добровільно.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2014 р. позивач уклав з Лізингодавцем договір лізингу, за яким передав останньому кошти у сумі 42500 грн. в рахунок авансового платежу та 8500 грн. в рахунок комісії за організацію договору, а всього з врахуванням комісійного збору банку 51144 грн. 50 коп.

Зазначена угода, крім умов щодо порядку сплати лізингових платежів та умов передачі автомобіля Лізингодавцем містить два випадки, коли внаслідок розірвання договору та припинення правовідносин сторін не може бути повернений платнику платіж, який сплачений ним в якості комісії за організацію договору.

Зокрема п.10.11. та п. 10.12. Договору, якими врегульовано питання про наслідки розірвання договору Лізингоодержувачем як до сплати авансового платежу так і після його сплати, передбачено, що в разі розірвання договору Лізингоодержувачем комісія за організацію договору не повертається.

Умов щодо наслідків розірвання договору Лізингодавцем або за погодженням сторін договору ця угода не містить.

За таких обставин, наслідки розірвання цієї угоди мають визначатися приписами ст. 653 та ст.. 1212 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.05.2015 р., яке набрало законної сили у вересні 2015 р. відмовлено у розірванні цього договору лізингу.

Ще раніше листом від 12.05.2015 р. Лізингодавець письмово повідомив Лізінгоодержувача про розірвання договору у односторонньому порядку, але коштів сплачених за договором не повернув.

Дії відповідача позивач не оспорив та звернувся з позовом про повернення виконаного за угодою.

Оскільки у звязку з розірванням договору правовідносини сторін припинилися, то це відповідно до приписів п. 3 ч.3 ст. 1212 є підставою для відшкодування збитків, яких завдано позивачу втратами, понесеними на виконання цього договору.

З доданих до матеріалів справи квитанцій а.с. -51-55) про перерахування коштів на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» вбачається, що на виконання договору лізингу позивач сплатив Лізингодавцю 42500 грн. в якості 50% Авансового платежу та 8500 грн. в рахунок комісії за організацію договору, а всього 51000 грн.

Після розірвання договору у судовому порядку зазначені кошти є втратами ( реальними збитками), яких зазнав позивач у звязку з припиненням правовідносин за цим договором.

Кошти сплачені в рахунок комісії не можуть бути прирівняні до виконаного з боку Лізингодавця, яке не підлягає поверненню у звязку з розірванням договору, відповідно до приписів ч.4 ст. 653 ЦК України, оскільки таких доказів відповідач не надав.

Договір не містить посилань на інші підстави правомірного утримання коштів сплачених в рахунок комісії після розірвання договору.

Суд повно та всебічно дослідив встановлені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та врахувавши наведені вимоги закону, ухвалив обґрунтоване зібраними доказами рішення про відшкодування збитків, визначивши їх у розмірі 51000 грн. з врахуванням коштів сплачених в рахунок комісії.

Доводи апеляційної скарги про те, що після розірвання договору Лізингодавець нічого не винен споживачу, не заслуговують на увагу, оскільки виконане за договором з боку споживача має бути повернене йому на підставі п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України, оскільки правовідносини сторін припинилися, а договором та законом інших правових наслідків щодо сплачених споживачем коштів не передбачено.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності отримання коштів від споживача не заслуговують на увагу, оскільки після розірвання договору, вони мають бути повернені йому, оскільки підстави їх набуття згодом відпали. Посилання апелянта на безпідставність стягнення витрат на правову допомогу також не заслуговують на увагу, оскільки з угоди сторін та інших дказів вбачається, що така правова допомога була надана позивачу, його представник приймав участь у судових засіданням, а розмір витрат та розмір їх відшкодування не перевищує граничних витрат, передбачених ст. 1 Закону Про граничний розмір компенсації витрат

на правову допомогу у цивільних

та адміністративних справах від 20.12.2011 р. № 4191-IV, які відповідно до вимог ст.84 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити, а заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 11.05.2016 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2