Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/1375/15 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 23 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія «Відродження» до ОСОБА_1, селянського (фермерського) господарства «Едельвейс», третя особа - Любарське районне управління юстиції Житомирської області про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації речових прав, за апеляційною скаргою селянського (фермерського) господарства «Едельвейс» на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ТОВ «Агрокомпанія «Відродження» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, СФГ «Едельвейс», третя особа - Любарське РУЮ Житомирської області про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації речових прав. В обґрунтування позову зазначало, що 26.06.2009 року між ТОВ «Агрокомпанія «Відродження», як орендарем, та ОСОБА_2, як орендодавцем, було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер №НОМЕР_1, загальною площею 2,6088 га, строком дії на 10 років, яка розташована на території Громадської сільської ради, Любарського району, Житомирської області. Договір оренди земельної ділянки було зареєстровано Любарським районним відділом ДЗК 10.09.2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, і його спадкоємицею та правонаступником по даному договору оренди стала ОСОБА_1 30.03.2015 року відповідачі уклали між собою новий договір оренди на вищевказану земельну ділянку та приховавши від реєстраційної служби відомості про існування первісного чинного договору оренди 07.04.2015 року зареєстрували вказане речове право в Реєстраційній службі управління юстиції. На даний час СФГ «Едельвейс», на підставі зазначеного незаконно укладеного договору та зареєстрованого речового права оренди землі, заявляє своє право на земельну ділянку, яка фактично перебуває в оренді ТОВ «Агрокомпанія «Відродження» на підставі первинно зареєстрованого договору оренди землі. Враховуючи вищенаведене, просило договір оренди земельної ділянки, укладений 30.03.2015 року між ОСОБА_1 та СФГ «Едельвейс», кадастровий номер №НОМЕР_1, та зареєстрований 07.04.2015 року реєстраційною службою Бердичівського МУЮ, визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію речового права СФГ «Едельвейс» на оренду даної земельної ділянки.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року позов ТОВ «Агрокомпанія «Відродження» задоволено. Договір оренди земельної ділянки, укладений 30.03.2015 року між ОСОБА_1 та СФГ «Едельвейс», кадастровий номер №НОМЕР_1, та зареєстрований 07.04.2015 року реєстраційною службою Бердичівського МУЮ, визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію речового права СФГ «Едельвейс» на оренду даної земельної ділянки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі СФГ «Едельвейс», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною четвертою ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України ).

За змістом ч.2 ст.792 ЦП України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Об'єктом оренди є земельна ділянка.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка площею 2,6088 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Громадської сільської ради Любарського району Житомирської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданим 15 листопада 2004 року на підставі розпорядження Любарської районної державної адміністрації від 07.10.2004 року за №320.

20 січня 2005 року між ОСОБА_2, як орендодавцем, та ТОВ АФ «Відродження», як орендарем, було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,6088 га, яка розташована на території Громадської сільської ради, Любарського району, строком на 10 років. Договір зареєстровано у Любарському районному відділі ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.11.2005 року за №76.

Відповідно до ст.182 ЦК України, та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація договору оренди, його зміни та розірвання здійснюється відповідним органом за зверненням осіб з наданням відповідних документів, які є підставою для такої реєстрації (договір, судове рішення).

За змістом статей 6, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» ( у редакції яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Враховуючи наведене, суть державної реєстрації полягає в офіційному визнання і підтвердженні державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок на підставі договору, а підставами виникнення цивільних прав і обовязків є сам договір, укладений між власником земельної ділянки і орендарем, які досягли згоди з усіх умов договору, підписання спірного договору за викладеними у ньому умовами здійснювалося за вільним вибором сторін.

Частиною 1 ст.210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За правилами ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Припинення договору оренди відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі» може бути тільки шляхом його розірвання за погодженням сторін.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що і договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

26 червня 2009 року ОСОБА_2 та ТОВ АФ «Відродження» дійшли взаємної згоди про припинення укладеного між ними договору оренди земельної ділянки від 20.01.2005 року шляхом його добровільного розірвання, про що уклали письмову угоду.

Факт державної реєстрації розірвання договору оренди землі від 20 січня 2005 року підтверджується записом в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Отже, матеріали справи містять докази того, що договір оренди землі від 20 січня 2005 року розірваний відповідно до вимог ст.654 ЦК України.

26 червня 2009 року між ОСОБА_2, як орендодавцем, та ТОВ «Агрокомпанія «Відродження», як орендарем, було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,6088 га., яка розташована на території Громадської сільської ради, Любарського району, строком на 10 років. Договір зареєстровано у Любарському районному відділі ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.09.2010 року за № 02.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Право власності на земельну ділянку площею 2,6088 га згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.20014 року після смерті ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

03 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та СФГ «Едельвейс» був укладений договір оренди землі площею 2,6088 га, строком на 7 років, який зареєстрований 07 квітня 2015 року.

Згідно з ч. 4 ст. 32 Закону «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до п. 40 договору оренди землі від 26 чернвя 2009 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи - орендодавця, засудження або обмеження дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем.

Тобто п. 40 договору встановлено, що спадкоємцем після набуття права власності земельна ділянка використовується спільно з орендарем.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме в момент вчинення правочину. Тобто, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Встановивши факт укладення договору оренди земельної ділянки від 02 лютого 2015 року з порушенням вимог Закону України «Про оренду землі» і прав ТОВ "Агрокомпанія "Відродження", суд першої інстанції на підставі ст.203, ст.215 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про його недійсність.

Оскільки суд першої інстанції в рішенні суду зазначив дату укладення спірного договору 30 березня 2015 року, виходячи з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а не дату яка зазначена в договорі оренди - 03 лютого 2015 року, тому колегія суддів вважає за необхідне судове рішення в цій частині змінити.

Крім того, рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає зміні, з огляду на таке.

У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Із змісту ст.79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу.

08 грудня року між ТОВ «Агрокомпанія «Відродження» та ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги ( а.с. 61 ), згідно умов якого останній зобов'язався надавати правову допомогу та юридичні послуги, в тому числі допомогу консультативного характеру, підготовку позовної заяви та участь у суді. ТОВ «Агрокомпанія «Відродження», у свою чергу, зобов'язалася сплатити за надані послуги за актом прийому-передачі наданих юридичних послуг.

Згідно платіжного доручення №1216 від 02.02.2016 року ТОВ «Агрокомпанія «Відродження» перерахувало ОСОБА_4 3500 грн. за правову допомогу при розгляді вказаного позову ( а.с. 62). Також у справі є акт прийому-передачі наданих юридичних послуг від 03.02.2016 року укладений між позивачем та ОСОБА_4 на 3 500 грн. та калькуляція вартості наданих юридичних послуг (а.с.128,129).

При ухваленні рішення судом було вирішено стягнути із відповідачів на користь позивача по 1750 грн. з кожного витрат за правову допомогу.

Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02 червня 2011 року №3460-УІ «Про безоплатну правову допомогу, положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-УІ «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Як роз'яснено у п. 48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

ОСОБА_4 виконав взяті на себе зобов'язання за вказаним договором, що підтверджується зібраними по справі доказами. Зокрема, приймав участь в судових засіданнях в якості представника позивача: 14.01.2016 року з 09 год. 00 хв. по 09 год. 21 хв. - тривалістю 21 хв., 03.02.2016 року з 15 год. 00 хв. по 16 год. 17 хв. - тривалістю 1 год. 17 хв., що підтверджується журналами судового засідання по даній справі ( а.с. 41,63).

Представником вчинялися також і інші дії поза судовим засіданням по наданню правової допомоги, а саме було складено позовну заяву.

Таким чином, враховуючи те, що позовні вимоги позивача були задоволені, право компенсування судових витрат, понесених стороною на користь якої ухвалено рішення, визначене ст.88 ЦПК України, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого рішення про наявність підстав стягнення вказаних витрат з відповідача.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо розміру присуджених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з січня 2016 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1378 грн.

З огляду на наведене розмір компенсації витрат на правову допомогу за участь у судових засіданнях становить 760 грн. 66 коп. (1378 грн. * 40% *1 год. 38 хв.)

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, незначну ступінь складності справи, граничний ( максимальний ) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір визначених судом першої інстанції витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача з 3 500 грн. до 1 500 грн.(250 грн. консультація + 490 грн. підготовка позовної заяви + 760 грн. 66 коп. за участь у судових засіданнях).

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Едельвейс» задовольнити частково.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року змінити, змінивши дату укладення договору оренди з 30 березня 2015 року на 03 лютого 2015 року та зменшити розмір судових витрат на правову допомогу, стягнутих із ОСОБА_1, селянського (фермерського) господарства «Едельвейс» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія «Відродження», із 1750 грн. з кожного до 750 грн. з кожного.

У решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді