АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 676/7897/14-ц
Провадження № 22-ц/792/889/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Федорової Н.О., Юзюка О.М.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки-відповідачки ОСОБА_1,

представниці відповідача-позивача ОСОБА_2,

апелянта ОСОБА_3,

його представниці ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Житлово-експлуатаційне об'єднання товариств співвласників житла багатоквартирних будинків, про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ квартири та автомобіля, стягнення витрат на оплату комунальних послуг і за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 листопада 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Житлово-експлуатаційне об'єднання товариств співвласників житла багатоквартирних будинків (далі - ЖЕО), про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ квартири та автомобіля, стягнення витрат на оплату комунальних послуг.

ОСОБА_1 зазначила, що з 28 травня 1977 року до 11 листопада 2011 року вона перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторони за спільні кошти побудували кооперативну квартиру АДРЕСА_1. Членом кооперативу був ОСОБА_5, тому ордер на жиле приміщення був виданий на його ім'я. Крім того, вони придбали автомобіль MERCEDES-BENZ 200D реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який ОСОБА_5 оформив на себе. В подальшому ОСОБА_5 відчужив автомобіль ОСОБА_6 і ОСОБА_7 без її згоди, отже, позивачка має право на ? частину грошової компенсації вартості автомобіля. Протягом 2007-2014 років ОСОБА_5 не оплачує квартирну плату та комунальні послуги, внаслідок чого ці витрати несе лише позивачка. На даний час виникла необхідність у поділі спільного майна подружжя.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя та визнати її право власності на ? частину цієї квартири, стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 31560 грн. грошової компенсації вартості автомобіля та 6274 грн. понесених нею витрат на оплату комунальних послуг.

В листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення посилаючись на те, що відповідачка замінила замки на вхідних дверях спірної квартири та не допускає його до помешкання.

У зв'язку з цим, ОСОБА_5 просив суд вселити його у квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 листопада 2015 року первинний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя. Визнано право власності ОСОБА_1 на ? частину цієї квартири. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 31560 грн. грошової компенсації вартості автомобіля та 7403 грн. 45 коп. витрат на оплату комунальних послуг. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом надання ключів від неї, та вселено останнього в цю квартиру. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що сторони набули квартиру та автомобіль за час шлюбу, тому назване майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках, при цьому ОСОБА_5 має сплатити ОСОБА_1 ? частину грошової компенсації вартості відчуженого автомобіля та понесених нею витрат на оплату комунальних послуг. В свою чергу, ОСОБА_1 не повинна чинити перешкоди ОСОБА_5 в користуванні житловим приміщенням, а останнього слід вселити у квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який не брав участі у справі, просить скасувати рішення суду в частині визнання права власності на квартиру та її поділу і в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, ухвалити нове рішення, яким визнати його право власності на ? частину спірної квартири, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду в частині поділу автомобіля та витрат на оплату комунальних послуг ОСОБА_3 не оскаржується.

Як передбачено п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом названих норм право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений Верховним Судом України у постановах від 3 лютого 2016 року (справа № 6-885цс15) і від 17 лютого 2016 року (справа № 6-76цс16).

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду, ОСОБА_3 зазначив, що при ухваленні рішення суд не врахував його інтереси.

Встановлено, що з 28 травня 1977 року ОСОБА_5 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2011 року. У цьому шлюбі вони мають двоє повнолітніх дітей - синів ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_5 був членом житлово-будівельного кооперативу. Йому на склад сім'ї з трьох осіб, у тому числі він, дружина ОСОБА_1 і син ОСОБА_3 (ОСОБА_3), була надана кооперативна квартира АДРЕСА_1, в яку вони вселилися на підставі ордера від 19 вересня 1979 року № НОМЕР_2. Після народження у спірній квартирі став проживати й інший син сторін - ОСОБА_16.

За час шлюбу, а саме у період з 1979 року до січня 1992 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за спільні кошти повністю сплатили пайовий внесок за квартиру у розмірі 6247 крб. 85 коп.

ОСОБА_1 замінила замки на вхідних дверях квартири та не допускає ОСОБА_5 в житлове приміщення.

Зазначені обставини частково визнані сторонами, а також підтверджуються наявними у справі письмовими доказами та показаннями свідків.

Частиною 2 статті 12 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 697-ХІІ), встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону № 697-ХІІ член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

В силу ст. 16, ч. 1 ст. 17 Закону № 697-ХІІ майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

З ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, слідує, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

За життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. У разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом України (ст.ст. 77, 79 КпШС України).

У відповідності до ч. 1 ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності - за рішенням суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (ст.ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України), враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 і ОСОБА_1 внесли пай у житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання в шлюбі та за рахунок спільних коштів. На той час їх син ОСОБА_8 був неповнолітнім, не мав самостійного заробітку (доходу) та перебував на утриманні батьків.

У справі відсутні достатні та об'єктивні докази того, що пайовий внесок за квартиру сплачувався за рахунок коштів ОСОБА_3 і у останнього існував договір з батьками на створення спільної власності на житло.

Показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про те, що перший внесок за кооперативну квартиру сплачений сторонами за кошти ОСОБА_3, які у грудні 1977 року, тобто ще до народження останнього, були подаровані йому родичами, є неконкретними та достовірно не підтверджують указаного факту. Ці докази є неналежними, тому апеляційний суд не може прийняти їх.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_3 і їх частки є рівними.

Письмові докази у справі (т. 1 а.с. 15; т. 2 а.с. 74, 77, 79) свідчать про те, що після свого одруження ОСОБА_3 23 вересня 1999 року знявся з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1, та не проживає у ній.

Встановивши порушення прав співвласника квартири ОСОБА_5, який через неправомірні дії ОСОБА_1 не може користуватися житлом, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

При цьому матеріали справи не містять доказів щодо вчинення апелянтом ОСОБА_3 таких неправомірних дій. До того ж, ОСОБА_3 в апеляційному суді визнав, що ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1, та має право на проживання у ній, а вселення останнього в квартиру не порушує прав апелянта.

Отже, ОСОБА_3 не є учасником спірних правовідносин, а оскаржуване судове рішення не завдає йому шкоди у виді несприятливих наслідках.

Ухвалюючи рішення, суд не вирішував питання про права та обов'язки ОСОБА_3, тому останній не відноситься до осіб, які мають право оскаржити в апеляційному порядку це рішення, отже, апеляційне провадження за його апеляційною скаргою слід закрити.

Керуючись ст.ст. 13, 292, 313, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 листопада 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ Н.О. Федорова

/підпис/ О.М. Юзюк

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Бондар О.О.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48