№ 201/3394/16- ц
провадження 2/201/1456/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 березня 2016 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (батьки позивачки) належали 49/200 часток всього домоволодіння АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, після чого його частка у вказаному домоволодінні в рівних долях по 49/400 перейшла в порядку спадкування до ОСОБА_4 і позивачки. 21 травня 1999 року ОСОБА_1 подарувала свої 49/400 часток цього будинку ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивачки - ОСОБА_4 Отже, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 49/100 частин домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1, які належали їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину і договору дарування на нерухоме майно, земельна ділянка належала їй на підставі акут на право приватної власності на землю. Вона користується вказаним майном, сплачує необхідні платежі, використовує його (вказане спадкове майно) для своєї сім'ї. Позивач фактично прийняв спадщину. Вважаючи, що спадщину вже прийняла і спочатку нікуди не зверталася, але потім для прийняття та оформлення спадщини звернулася до нотаріуса і 13 жовтня 2015 року отримала відмову через відсутність належної реєстрації права власності, була відмова в реєстрації і вона (позивач) вимушена був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на вказані частки вказаного домоволодіння. Позивач є спадкоємцем після смерті матері. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним і просив суд визнати за нею право власності вказані частки власності, які належали і померлій матері. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю земельну ділянку і домоволодіння в цілому. Раніше не мала можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність належної на цей час реєстрації права власності на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і вона вимушена звертатися до суду. Просила фактично встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері, але по позову визнати за нею право власності на 49/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, кухні 2-1 площею 10.3 кв. м., коридору 2-2 площею 10.6 кв. м., житлової кімнати 2-3 площею 15.4 кв. м., житлової кімнати 2-4 площею 8.2 кв. м., житлової кімнати 2-5 площею 6.5 кв. м., ванної 2-6 площею 2.4 кв. м, загальна площа приміщень - 53.4 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, заперечував проти позову, згодні, що дійсно після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина в вигляді частин вказаного будинку і земельної ділянки, але вони не порушували права позивача, останній до них не звертався з питання визнання права власності на вказане спадкове майно, в передбаченому законом порядку право власності позивача чи брата позивача на це майно в таких частинах зареєстровано не було, між ними фактично спору немає, тому позов до них безпідставний і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Вважали за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду та можливе справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи: Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечував, вважав за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду, просив справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 06 лютого 1954 року, виданого Жовтневим районним відділом комунального господарства, на підставі ухвали народного суду 5-го участку Октябрського району м. Дніпропетровська від 08 червня 1953 року, зареєстроване в КП ДМБТІ та записане в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 139 громадянам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 належали по 49/200 частки домоволодіння у АДРЕСА_1. В подальшому місцю мешкання зазначених осіб у вказаному домоволодінні була присвоєна адреса: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, після чого його частка у вказаному домоволодінні в рівних долях по 49/400 перейшла в порядку спадкування за законом до ОСОБА_4 і позивачці ОСОБА_1. 21 травня 1999 року ОСОБА_1 подарувала свої 49/400 частки у домоволодінні ОСОБА_4, що підтверджується договором дарування, посвідченого 21 травня 1999 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-2278. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивачки ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07 травня 2010 року, виданого відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 3209. Отже після її смерті залишилося спадкове майно - 49/100 частки у домоволодінні у АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, кухні 2-1 площею 10.3 кв. м., коридору 2-2 площею 10.6 кв. м., житлової кімнати 2-3 площею 15.4 кв. м., житлової кімнати 2-4 площею 8.2 кв. м., житлової кімнати 2-5 площею 6.5 кв. м., ванної кімнати 2-6 площею 2.4 кв. м., загальна площа приміщень - 53.4 кв. м., частки у якому розподілені наступним чином: 49/200 частки належить померлій ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 06 лютого 1954 року, виданого Жовтневим районним відділом комунального господарства, на підставі ухвали народного суду 5-го участку Октябрського району м. Дніпропетровська від 08 червня 1953 року, зареєстроване в КП ДМБТІ та записане в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 139; 49/400 частки належить померлій ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 серпня 1975 року, виданого Першою ДДНК за реєстром № 5-1793, зареєстроване 10 жовтня 1975 року в КП ДМБТІ і записане в реєстрову книгу № 318 за реєстровим № 92; 49/400 частки належить померлій ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого 21 травня 1999 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-2278. Загалом 49/200 + 49/400 + 49/400 складають 49/100 частки у вказаному домоволодінні. Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0.0190 га, що належить померлій ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 28 липня 1999 року, виданого Дніпропетровською міською радою і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2.

Позивачка користується вказаним майном, сплачує необхідні платежі, використовує його (вказане спадкове майно) для своєї сім'ї. Позивач фактично прийняв спадщину. Вважаючи, що спадщину вже прийняла і спочатку нікуди не зверталася, але потім для прийняття та оформлення спадщини звернулася до нотаріуса і 13 жовтня 2015 року отримала відмову через відсутність належної реєстрації права власності, була відмова в реєстрації і вона (позивач) вимушена був звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на вказані частки вказаного домоволодіння. Позивач є спадкоємцем після смерті матері. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки весь тривалий час користується ним і просив суд визнати за нею право власності вказані частки власності, які належали і померлій матері. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на цю земельну ділянку і домоволодіння в цілому. Раніше не мала можливості звернутися, звернувся до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність належної на цей час реєстрації права власності на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і вона вимушена звертатися до суду. Просила захистити її законні права.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, після чого його частка у вказаному домоволодінні в рівних долях по 49/400 перейшла в порядку спадкування за законом до ОСОБА_4 і позивачці ОСОБА_1. 21 травня 1999 року ОСОБА_1 подарувала свої 49/400 частки у домоволодінні ОСОБА_4, що підтверджується договором дарування, посвідченого 21 травня 1999 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-2278. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивачки ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07 травня 2010 року, виданого відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 3209. Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0.0190 га, що належить померлій ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 28 липня 1999 року, виданого Дніпропетровською міською радою і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2.

Позивач є єдиним спадкоємцем на вказане майно. Проте, після звернення до нотаріуса з'ясувалося, що у зв'язку з тим, що домоволодіння, яке входить до спадкової маси, належало спадкодавцю та спадкоємцю у вказаних долях в передбаченому законом порядку не зареєстроване (договори і свідоцтва є, але в реєстраційній службі вони не зареєстровані), то нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину на ці об'єкти нерухомого майна з тих підстав, що в порядку нотаріального провадження неможливо видати свідоцтво про право на спадщину без належної реєстрації вказаного майна (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 жовтня 2015 року).

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 12 постанови № 7 Верховного суду України від 30 травня 2008 року у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними.

Ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. З ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже позивачка прийняла спадщину. Інших спадкоємців немає.

Крім того, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 жовтня 2015 року свідчить про відкриття спадкової справи за № 725/2010 після померлої її мати ОСОБА_4. Тому до позивачки перейшли у порядку спадкування за законом 49/200 частки, які належали померлій ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 06 лютого 1954 року, виданого Жовтневим районним відділом комунального господарства, на підставі ухвали народного суду 5-го участку Октябрського району м. Дніпропетровська від 08 червня 1953 року, зареєстроване в КП ДМБТІ та записане в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 139, а також 49/400 частки, що належали померлій ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 серпня 1975 року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 5-1793, зареєстроване 10 жовтня 1975 року в КП ДМБТІ і записане в реєстрову книгу № 318 за реєстровим № 92.

Що стосується вищевказаного договору дарування, то статтями 317, 319 ЦК України передбачено, шо власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На момент укладання договору дарування від 21 травня 1999 року законодавство України не передбачало обов'язкової реєстрації права власності на нерухоме майно, а отже воно не було зареєстровано в органах БТІ, як це передбачено «Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно». З прийняттям ЦК України у 2003 році, реєстрація прав власності на нерухоме майно стала обов'язковою, до передбачено ч. 1 ст. 182 ЦК України. Без реєстрації права власності на нерухоме майно держава Україна не визнає такого права.

Отже в силу вищевказаного Договір дарування від 21 травня 1999 року не був зареєстрований в органах БТІ. оскільки норми законодавства, які діяли на час його укладання, не передбачали обов'язкової умови його реєстрації. Тому право власності на 49/400 спірного домоволодіння за цим договором правомірно перейшло до ОСОБА_4, після смерті якої вказані 49/400 перейшли в порядку спадкування за законом до позивачки ОСОБА_1

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Стосовно підстав зазначення відповідачем Дніпропетровської міської ради для вирішення питання набуття права власності позивачем в порядку спадкування на частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0190 га: пунктом 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Проводячи аналогію з п. 24 цієї ж постанови враховуючи вимоги ст. 368 ЦК України, можна зробити висновок, що відповідачами в такій справі є інші спадкоємці, що прийняли спадщину, та інші співвласники майна, які хоч і не є спадкоємцями, але володіють своїми частками у майні, частка якого була у власності спадкодавця і з приводу якого розглядається справа у суді. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Порядок формування та повноваження міської, районних у місті рад визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з особливостями, передбаченими цим Законом (ст. 9 Закону). Відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднанні постійним проживанням в межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст.

Також, з положень листа ВССУ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 випливає, що належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності (статті 8 - 12 Земельного кодексу України), оскільки згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 Земельного кодексу України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі тощо.

З зазначеного випливає, що залучення Дніпропетровської міської ради до участі у справі відповідачем не потребує наявності порушень з її боку прав позивача або звернення останнього із питанням визнання права власності на спадкове майно, існування фактичного спору між ними також не вимагається. Враховуючи наведені положення закону, за позовом, якщо окрім особи, яка подає цей позов і бажає визнання судом права власності на майно в порядку спадкування, немає інших спадкоємців (за законом чи за заповітом), відповідачем слід притягнути відповідну селищну, сільську, районну або міську раду, які і будуть представляти інтереси територіальної громади.

З огляду на те, що Дніпропетровська міська рада не порушувала прав позивача, проте в силу наданих ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 Земельного кодексу України повноважень, а також згідно роз'яснень Верховного суду України та Вищого спеціалізованого суду України є належним відповідачем у даній категорії справ, позивач просить суд залишити судові витрати за собою, не покладаючи тягар їх сплати на відповідача.

Статтею 114 Цивільного процесуального кодексу встановлено, що позови по спорах з приводу нерухомого майна пред'являються за місцезнаходженням такого майна.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07 лютого 2014 року зазначає, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори, тому в якості третьої особи зазначена Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, а не особисто державного нотаріуса, якою було винесено постанову про відмову.

Суд приймає до уваги і ті обставини, що спадщина, яка відкрилася після смерті матері позивача, не є відумерлою, оскільки позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надав всі необхідні документи, які підтверджують його права спадкоємця, відмови від спадщини не заявляв, не був усунений від права на спадкування, а тому залучення до участі у справі будь-яких органів місцевого самоврядування, що займаються відшукуванням та набуттям права власності на відумерлу спадщину є таким, що протирічить чинному законодавству.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що однією із підстав набуття права власності є спадкування, яке визначається законом як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Таким чином, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, але нотаріус не має можливості оформити в установленому порядку спадщину та видати йому свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, якими є вказані домоволодіння і земельна ділянка позивач і звертається з позовом до суду.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та

визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, кухні 2-1 площею 10.3 кв. м., коридору 2-2 площею 10.6 кв. м., житлової кімнати 2-3 площею 15.4 кв. м., житлової кімнати 2-4 площею 8.2 кв. м., житлової кімнати 2-5 площею 6.5 кв. м., ванної 2-6 площею 2.4 кв. м, загальна площа приміщень - 53.4 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 321, 328, 1216, 1217, 1220, 1223,1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, кухні 2-1 площею 10.3 кв. м., коридору 2-2 площею 10.6 кв. м., житлової кімнати 2-3 площею 15.4 кв. м., житлової кімнати 2-4 площею 8.2 кв. м., житлової кімнати 2-5 площею 6.5 кв. м., ванної 2-6 площею 2.4 кв. м, загальна площа приміщень - 53.4 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -