Провадження №22-ц/784/985/16
Справа № 490/7761/14-ц Головуючий в 1 інстанції Чулуп О.С.
Провадження № 22ц/784/985/16 Доповідач Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Прокопчук Л.М ., ОСОБА_1

За участю секретаря: Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 червня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Приватний нотаріус ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання договору не дійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який обґрунтував наступним.

22 червня 2006 року він, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором, на спільні кошти придбали житловий будинок № 16-а по вул. Сивашської дивізії у м. Миколаєві в рівних частках, оформивши набуте на ОСОБА_3

У подальшому він та ОСОБА_3 сплатили ОСОБА_6 вартість його частки в будинку, і відповідач зобовязався пізніше переоформити правовстановлюючі документи на них обох відповідно до їх часток.

У звязку з тим, що відповідач не виконує взятих на себе зобовязань, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати договір купівлі продажу спірного житлового будинку недійсним в частині покупця та визнати покупцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за ним право власності на 1/3 частину спірного будинку.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги, суд першої інстанції послався як на встановлені ним факти на те, що сторони придбали спірний будинок у відповідних частках, договір купівлі-продажу спірного будинку був оформлений на відповідача, але придбаний на кошти, 1/3 частину яких було надано позивачем, і це підтверджується відповідачем ОСОБА_3

При цьому суд зазначив, що до цього висновку він дійшов із врахуванням наступних доказів:

договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.06.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, згідно з яким ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Сивашської Дивізії, буд. № 16-А;

витягу з Державного реєстру правочинів №2537779 від 22.06.2006 року, згідно з яким ОСОБА_3 набув у власність житловий будинок, розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Сивашської Дивізії, буд.№16-А;

постанови про відмову в порушенні кримінальної справи начальника Центрального РВ ММУ УМВС України від 07.12.2011 року, згідно з якою в порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст.358 КК України, відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_7Ю відмовлено;

будинкової книги реєстрації громадян та заяву для реєстрації за місцем проживання згідно з якою позивач ОСОБА_2 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 24.07.2008р., ОСОБА_7 зареєстрована в будинку 08.08.2008 р.;

рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.12.2011р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про виселення з будинку № 16-а по вул. Сивашської дивізії в м. Миколаєві, згідно з яким в задоволенні позову про виселення та про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовлено; рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20.03.2013р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про виселення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено;

довідки КП "Миколаївське МБТІвід 01.11.2011 р., згідно з якою будинок №16-а по вул. Сивашської дивізії в м. Миколаєві зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3;

матеріалів кримінального провадження, що містять пояснення відповідача ОСОБА_3А від 29.09.2011р., згідно з якими відповідачу ОСОБА_3А при купівлі спірного житлового будинку не вистачало коштів, тому він взяв в якості компаньйонів ОСОБА_2 та ОСОБА_6,і купівля вказаного житлового будинку була здійснена за рахунок коштів ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних долях.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не дотримано вимог діючого цивільного процесуального права.

Згідно зі ст.ст. 10-11 та 303 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно зі статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, та, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає зазначеному вище.

Дійсно, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому правочин повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення ст. 215 ЦК України вказують на те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим недійсність правочину може бути встановлена законом (нікчемний правочин) або судом (оспорюваний правочин).

Якщо правочин вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, вказаний правочин є удаваним.

В такому випадку відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України).

За змістом ст.235 ЦК України якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недїйсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, та фактично майно було придбане за її кошти і для неї та якщо інших підстав для визнання даної угоди недійсною немає, то вказаний договір відповідно до ст.ст.235,217 ЦК визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Як вбачається з матеріалів справи, звернувшись до суду, позивач послався на те, що

22.06.2006 року за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Сивашської Дивізії, буд. №16-А.

Крім того він зазначив, що необхідної суми коштів на придбання і ремонт вказаного будинку у відповідача ОСОБА_3 не було, у звязку з чим та за попередньою усною домовленістю між ОСОБА_3, ним, ОСОБА_2, та ОСОБА_6, вони придбали будинок в рівних частках, але оформили його на ОСОБА_3

На початку 2007 року ОСОБА_6 запропонував продати будинок, проте він був проти, запропонував ОСОБА_3 оформити кредит у банку і віддати ОСОБА_6 його частку, що тим і було зроблено.

Потім стосунки між ним і відповідачем погіршились, і останній відмовився переоформляти будинок відповідно до їх часток.

При цьому належних та допустимих доказів зазначеному ним надано не було, хоча за процесуальним законом це є його обовязком.

Докази, на які послався суд першої інстанції, теж не є належними та допустимими в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, і їх не могло бути покладено в основу оскаржуваного рішення.

Що стосується посилання суду першої інстанції на матеріал про відмову в порушенні кримінальної справи Центрального РВ ММУ УМВС України від 07.12.2011 року, то суд не взяв до уваги того, що за відсутності вироку, що набрав законної сили, докази, набуті у кримінальному провадженні, в силу вимог ст. 57, ч.4 ст. 61, ст. 212 ЦПК України оцінюються на рівні з іншими доказами у справі.

Згідно із матеріалами справи 6 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є апелянт, та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір за №1МО/2007, згідно з яким останній отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 100000 доларів США строком до 3 лютого 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних або у розмірі 32 % річних - у разі несвоєчасного погашення кредиту, в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у терміни, передбачені договором.

З метою забезпечення належного виконання кредитного договору, в той же день - 6 лютого 2007року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належний йому на праві власності з 2006 року житловий будинок №16-А по вулиці Сивашської Дивізії в місті Миколаєві.

Із зазначених документів та наявних у матеріалах справи реєстраційних документів, які слід вважати належними доказами, видно, що власником спірного житла є ОСОБА_3

Із набравших законної сили судових рішень, ухвалених в інших цивільних справах за участю сторін по даній справі, предметом яких було право користування будинком, і на які послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, також вбачається, що власником будинку є ОСОБА_3, а ОСОБА_2 з сім'єю вселились до нього як наймачі.

Судом першої інстанції зазначеного до уваги взято не було, внаслідок чого і з урахуванням вимог ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2016 року, яким, зокрема, було визнано припиненою поруку за договором кредиту № ІМО/2007 від 06.02.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_7, на яке в суді апеляційної інстанції послався представник позивача, преюдиціального значення для вирішення спору у даній цивільній справі не має.

А рішення цього ж суду від 17.02.2016 року про визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_2права власності на 1/6 частку ухвалене на підставі даного рішення, яке, як зазначено вище, не відповідає вимогам діючого законодавства.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України судові витрати особи, яка подала апеляційну скаргу, слід покласти на відповідача, у звязку з чим - стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 535 грн. 92 коп.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,

колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Приватний нотаріус ОСОБА_5, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у сумі 535 гривень 92 копійки.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: