Справа № 128/4452/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

12.05.2016 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Свистун Н.Л.

та учасників процесу:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10.07.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач прийняв на себе відповідні зобовязання щодо порядку повернення коштів банку. В порушення своїх зобовязань за кредитним договором станом на 31.10.2015 року ОСОБА_2 заборгував позивачу 17099,68 грн., з яких: 3040,36 грн. заборгованість за кредитом; 12768,86 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 790,46 грн. штраф (процентна складова). В звязку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідача вищевказану суму боргу.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Суду також пояснив, що між сторонами по справі було укладено кредитний договір, відповідач отримав кредитну картку з кредитним лімітом 5000 грн. Відповідач користувався кредитними коштами, остання проплата відповідачем була здійснена ще 18.02.2009 року і з того часу відповідач заборгованість не погашав. Банк не повідомляв відповідача про існуючу заборгованість, він повинен був сам про неї знати.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Суду також пояснив, що дійсно він отримував в банку кредитну картку, якою користувався. Проценти за користування кредитними коштами автоматично списувалися з його заробітної картки. В 2009 році після виходу на пенсію, коли він мав намір отримати вихідну допомогу, керуюча банку йому повідомила, що у нього існує заборгованість за кредитом в сумі 3700 грн. і кошти за вихідну допомогу йому не видадуть, поки він не погасить заборгованість. Тому з його вихідної допомоги 18.02.2009 року було відраховано 3700 грн. на погашення заборгованості за кредитом, а інші кошти йому видали. В той же день в банку він віддав кредитну картку і більше кредитними коштами не користувався, ніяких проплат більше не здійснював, бо і картки в нього немає. Банк з того часу жодного разу не повідомляв його про існування будь-якої заборгованості і лише в грудні 2015 року звернувся з позовом до суду. Просить застосувати строк позовної давності, про що подав відповідну заяву.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 10.07.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого позивач надавав відповідачу кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач прийняв на себе відповідні зобовязання щодо порядку повернення коштів банку.

Укладення вищезазначеного договору підтверджується заявою на отримання кредитних коштів за підписом відповідача від 10.07.2006 року, Умовами і правилами надання банківських послуг (а.с.5, 6-11), що відповідає ст. 634 ЦК України.

У відповідності до вимог ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, та якщо в договорі встановлений строк виконання зобов'язання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Позивач свої зобовязання по наданню в кредит відповідачу відповідних коштів виконав шляхом відкриття карткового рахунку, на який надав відповідачу кредит відповідно до умов кредитного договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання по кредитному договору відповідачем належним чином не виконувалося, в зв`язку з чим, відповідно до наданого розрахунку, станом на 31.10.2015 року ОСОБА_2 допустив заборгованість перед позивачем, яка становить 17099,68 грн., з яких: 3040,36 грн. заборгованість за кредитом; 12768,86 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 790,46 грн. штраф (процентна складова) (а.с.3-4).

В результаті такого прострочення відповідач порушив умови договору.

Однак, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з даним позовом до суду 01.12.2015 року, що підтверджується наявністю вхідного штампу на позовній заяві (а.с.1).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з позовною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові ВСУ у справі № 6-738цс15 від 24.06.2015 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами загальної юрисдикції, вказано, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність судом застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Судом встановлено, що згідно Умов і правил надання банківських послуг погашення процентів за користування кредитними коштами повинно відбуватися щомісячно. Тобто, через місяць у випадку не здійснення проплати процентів за користування кредитними коштами банк обізнаний про те, що його права порушені.

В судовому засіданні також встановлено, що і не заперечувалося представником позивача, що останній платіж був здійснений відповідачем ще 18.02.2009 року і з того часу відповідач кредитними коштами не користувався, проценти не сплачував, оскільки кредитну картку повернув банку.

З 18.02.2009 року і до моменту звернення до суду 01.12.2015 року банк жодного разу не повідомляв відповідача про існуючу заборгованість за кредитним договором.

Ні позивач, ні його представник під час розгляду даної справи не подавали заяву про поновлення строку позовної давності.

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав пропуску ним строку позовної давності.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.256, 257, 261, 267, 526, 530, 629, 634, 1049 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Ю.Ф. Карпінська