УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Відокремленого підрозділу «Управління «Західвуглепостач» Державного підприємства «Львіввугілля», третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Управління «Західвуглепостач» (далі - ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля»), третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на посаді майстра служби складського господарства у ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 16 червня 2015 року її було звільнено з роботи з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що роботодавцем було порушено встановлений законом порядок звільнення працівника, зокрема, не було запропоновано всіх наявних вакантних посад на підприємстві, а лише посаду завідувача господарством.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 02 серпня 1999 року до 16 червня 2015 року позивач працювала на посаді майстра складського господарства ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» (аю.с. 19).

Наказом ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» від 18 лютого 2015 року № 24 «Про внесення змін до організаційної структури, штатного розпису та скорочення чисельності працівників», було внесено з 03 червня 2015 року зміни до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців і технічних службовців, введеного в дію 01 лютого 2015 року, зокрема, виведено зі штатного розпису в повному складі службу складського господарства, в тому числі й посаду позивача (а.с. 57-60).

31 березня 2015 року, на виконання зазначеного наказу, позивача було попереджено про майбутнє скорочення та водночас запропоновано посаду завідувача господарством з посадовим окладом 2059,00 грн на місяць (а.с. 31), від якої остання відмовилась, про що свідчить її підпис.

Цього ж дня, 31 березня 2015 року, позивач звернулась до начальника ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» із заявою у якій надала згоду на переведення її на посаду завідувача господарством зі збереженням попереднього окладу 2 939,00 грн. Попередження про зміну посади від 31 березня 2015 року, просила вважати недійсною (а.с. 32).

На підставі наказу ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» від 16 червня 2015 року № 63-к «Про звільнення», позивача було звільнено з посади майстра служби складського господарства з 16 червня 2015 року згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Звільнення із вказаної вище підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП).

У відповідності до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При звільненні працівника на вказаній підставі за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації працівників враховується переважне право в залишенні на роботі за наявності підстав, визначених ч.ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України.

Доказами на підтвердження більш високої чи більш низької кваліфікації та продуктивності праці можуть бути, зокрема: документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про терміни виконання окремих завдань, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про дисциплінованість працівника, наявність або відсутність дисциплінарних стягнень.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку суд першої інстанції правильно відмовив.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись вірно з характером спірних правовідносин, встановивши в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що з моменту попередження і фактичного звільнення позивача минуло більше двох місяців. Закінчення двомісячного строку не створює обов'язку для роботодавця щодо повторного попередження працівника, який підлягає вивільненню, оскільки такий працівник повинен бути попереджений не менше, ніж за два місяці. При цьому, судами попередніх інстанцій було обґрунтовано взято до уваги, що позивачеві, у зв'язку з її майбутнім звільненням було запропоновано іншу посаду - завідувача господарством із посадовим окладом 2 059,00 грн, на яку позивач погодилась, але з умовою збереження її окладу у розмірі 2 939,00 грн. Оскільки підприємство не могло виконати умови позивача щодо залишення їй посадового окладу в розмірі 2 939,00 грн, про який вона просила, відповідач розцінив зазначене як відмову останньої від запропонованої вакансії.

Ухвалюючи рішення про відмову у поновленні позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідачем була дотримана процедура звільнення позивача з займаної посади у зв'язку із скороченням штату, а отже підстави для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, і не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 вересня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова