Номер провадження: 22-ц/785/4038/16
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Бабія А.П., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ФГ «Стоянов А. А.» про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міскрайонного суду Одеської області від 22 березня 2016 року, -

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ФГ «Стоянов А. А.» який в послідуючому уточнив та просив витребувати з чужого незаконного володіння відповідача 9 тон озимого ріпаку. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 04 січня 2011 року між ним та відповідачем ФГ «Стоянов А.А.» було укладено договір оренди строком на десять років, земельної ділянки площею 4,15 га, який належить йому на підставі державного акту права власності на землю серії Р1 №458808 від 19.09.2002 року, земельна ділянка знаходиться на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. Вказаний договір не пройшов державну реєстрацію, тому з 01 вересня 2014 року позивач уклав новий договір на оренду цієї ж земельної ділянки з фермерським господарством «Дінекс-агро», також строком на десять років.

Не зважаючи на те що укладено новий договір, відповідач земельну ділянку не звільнив, засіяв ріпаком у 2014 році, у зв'язку із чим просив витребування з чужого незаконного володіння відповідача 9 тон озимого ріпаку.

Представник відповідача позов не визнав, та пояснив, що відповідач ФГ «Стоянов А.А.» користувався земельною ділянкою на підставі договору від 04 січня 2011 року, який по теперішній час не розірвано та не скасовано. Земельна ділянка, оброблялась ФГ «Стоянов А.А.», а позивачу сплачувалась орендна плата. З урахуванням вказаного позивач не займався на земельній ділянці господарською діяльністю, у зв'язку із чим відсутні підстави для стягнення врожаю ріпаку 2015 року. До того ж пояснив, що не надані докази щодо посіву, а також розміру зібраного врожаю ріпаку 2015 року.

Рішенням Ізмаїльського міскрайонного суду Одеської області від 22 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що в своїх вимогах позивач просить визнати право власності на посіви озимого ріпаку, що знаходяться на земельній ділянці площею 4,15 га на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №458808 від 19.09.2002 року, який видано позивачу ОСОБА_2 Новопокровською сільською народних депутатів.

Позовною заявою, а також поясненнями сторін в судовому засіданні вказана земельна ділянка, що розташована в масиві № 64 на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області є об'єктом договору оренди землі з фермерським господарством «Дінекс-Агро» від 01 вересня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Одеської області у справі №916/4288/14 від 24 жовтня 2014 року за позовом фермерського господарства ФГ «Стоянов А.А.» до фермерського господарства «Дінекс-Агро» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками у забезпечення позову заборонено здійснювати державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, серед яких визначена земельна ділянка позивача, разом із тим рішенням господарського суду Одеської області від 27 травня 2015 року, яке набуло законної сили з урахуванням постанови Одеського апеляційного господарського суду від 30 липня 2015 року, вказана земельна ділянка відсутня.

Таким чином існує спір щодо осіб, які мають право на користування вказаною земельною ділянкою.

У відповідності до вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Сторони визнали доведеною та такою, що не підлягає додатковому доказуванню наявність між сторонами договору оренди з 04 січня 2011 року строком на десять років. До наступного часу державна реєстрація договору відсутня, між тим договір оренди не розірвано та не визнано недійсним. Вказана обставина визнається судом такою, що у відповідності до ст. 638 ч.1 ЦК України зумовлює достянення згоди між сторонами щодо істотних умов договору. Таким чином належним правомочним володільцем (землекористувачем) на даній земельній ділянці є саме та особа, яка уклала з власником земельної ділянки договір оренди, тобто фермерське господарство ФК «Стоянова А.А.».

У відповідності до роз'яснень п.14 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року з наступними змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 248).

Пунктом 16 вказаної №7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року з наступними змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачені випадки про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства.

З урахуванням вказаного предметом спору є врожай ріпаку, який позивач мав можливість отримати в разі посіву з свого боку на вказаній земельній ділянці, тобто неодержаних доходів (упущеної вигоди).

Користування земельною ділянкою передбачає отримання урожаю, що у свою чергу вимагає від сторони надання доказів, за якими може бути визнано право на урожай, а не на отримання орендної плати.

Разом із тим позивачем не надано доказів, які можуть підтверджувати розмір неодержаних доходів (упущеної вигоди). Окрім вказаного кількість врожаю визначена за результатами статистичної звітності врожайності на територіях, що не знаходяться у полі №64 за місцем знаходження земельної ділянки, що у свою чергу не може бути визначено як наявна кількість на час звернення позивача до суду.

Колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог заявлених позивачем, однак не погоджується з висновками суду першої інстанції на які він посилався відмовляючи в задоволенні позову, в зв'язку з чим колегія змінює мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 4,15 га розташована на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області належить на праві приватної власності позивачу, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №458808 від 19.09.2002 року.

04 січня 2011 року між позивачем та відповідачем ФГ «Стоянов А.А.» було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки строком на десять років. Вказаний договір не пройшов державну реєстрацію.

01 вересня 2014 року позивач уклав новий договір на оренду цієї ж земельної ділянки з фермерським господарством «Дінекс-агро», строком на десять років.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння відповідача 9 тон озимого ріпаку позивач посилався на те, що договір оренди укладений між позивачем та відповідачем не пройшов державну реєстрацію.

Позивач про розгляді справи в суді першої інстанції зазначав, що відповідач без відповідної правової підстави незаконно зробив обробку належної позивачу земельної ділянки з посиланням на нібито існуючи договірні відносини з позивачем, позивач відповідно до положень ст. ст. 211, 212 ЗК України є потерпілим від незаконної діяльності відповідача який самовільно зайняв належну позивачу земельну ділянку та має право на відшкодування витрат за весь час незаконного використання землі.

Оскільки позивач має право на користування належної йому земельною ділянкою, то відповідач неправомірно зібрав посіяний відповідачем ріпак, а тому позивач відповідно до положень ст. 387 ЦК України має право на витребування від відповідача 6 тон озимого ріпаку, належного позивачу, яким заволодів відповідач, без відповідної правової підстави.

Колегія вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Верховний Суд України у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року висловив правову позицію відповідно до якої, стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Враховуючи те, що належна позивачу земельна ділянка була передана відповідачу саме за волею позивача, про що свідчить укладений між сторонами 04 січня 2011 року договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, тому користування відповідачем земельною ділянкою та збирання вражаю пов'язано саме з волевиявленням позивача на передачу відповідачу земельної ділянки, в зв'язку з чим посилання позивача як на підставу для задоволення заявлених позовних вимог про витребування у відповідача 9 тон озимого ріпаку яки заволодів відповідач без відповідної правової підстави не ґрунтуються на матеріалах справи, в зв'язку з чим колегія вважає, що зазначені обставини є підставою для відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково. Змінити мотивувальну частину рішення Ізмаїльського міскрайонного суду Одеської області від 22 березня 2016 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

А.П. Бабій

В.А. Станкевич