Справа № 452/832/16 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/783/4988/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Левика Я.А.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3 обласного центру зайнятості - ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятості - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 обласного центру зайнятості, ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 обласного центру зайнятості, ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем. Із врахуванням уточнених позовних вимог просив суд ухвалити рішення, яким: скасувати наказ ОСОБА_3 обласного центру зайнятості №86-к від 26.02.2016 р. про звільнення його 29 лютого 2016 р. з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятості (далі ОСОБА_6 МРЦЗ), відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України; поновити на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 МРЦЗ з 29 лютого 2016 р.; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобовязати ОСОБА_3 обласний центр зайнятості нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він з 05.09.1997 р. по 29.02.2015 р. працював на посадах державного інспектора праці, головного спеціаліста, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 МРЦЗ і відповідно до наказу ОСОБА_3 обласного центру зайнятості №86-к від 26.02.2016 р. був звільнений з 29.02.2016 р. із вказаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку з скороченням штату працівників. Вважає звільнення з роботи незаконним, так як не було згоди профкому на його звільнення; він, у відповідності із ст.42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі по відношенню до наступних працівників : ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10; при попередженні про майбутнє звільнення, у відповідності із ст.49-2 КЗпП України, йому не запропонували іншу роботу.

Крім того, 23 лютого 2016 р. ним було подано заяву до ОСОБА_3 обласного центру зайнятості щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної зарплати, яка передбачена п.2.4 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ОСОБА_3 обласного центру зайнятості та обєднаним комітетом профспілкових організацій працівників ОСОБА_3 обласної служби зайнятості на 2016-2017 рр., а також звертався в профспілку ОСОБА_6 МРЦЗ, однак зазначені кошти виплачені не були.

Оскаржуваним рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 обласного центру зайнятості, ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Скаргу мотивує тим, що працював на посадах державного інспектора, головного спеціаліста, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятості в період з 05.09.1997 року по 29.02.2015 року. Відповідно до наказу №279 від 26.02.2016 року звільнений з роботи у звязку зі скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що згоди профспілкової організації на звільнення з підставі п.1 ст.40 КЗпП України не було.

У своєму рішенні суд помилково дійшов висновку, що позивач не має у відповідності із ст. 42 КЗпП України переважного права на залишення на роботі по відношенню до наступних працівників: ОСОБА_8. ОСОБА_9, ОСОБА_10 при попередженні про майбутнє звільнення.

Також судом не враховано, що у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано іншу посаду, а саме посаду диспетчера.

Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 05.06.1997 року працював на посаді державного інспектора праці (головного спеціаліста) інспекції за дотриманням законодавства про зайнятість обласного центру зайнятості у ОСОБА_6 міськрайцентрі зайнятості (наказ №168 від 04.06.1997 року); 10.10.2003 року переведений на посаду провідного спеціаліста відділу сприяння працевлаштуванню цього ж центру зайнятості (наказ №307 від 10.10.2003 року); 11.03.2011 року переведений на посаду головного спеціаліста цього ж відділу цього ж центру зайнятості, як такий, що пройшов стажування (наказ №62 від 10.03.2011 року);01.04.2015 року переведений на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення цього ж центру зайнятості (наказ №70 від 31.03.2015 року).

29 лютого 2016 року ОСОБА_2 звільнений з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятостіу звязку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідно до наказу №86-к від 26.02.2016 року директора ОСОБА_3 обласного центру зайнятості.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до наказу № 206 від 22.10.2015 року Державної Служби зайнятості (центральний апарат) Міністерства соціальної політики України, затверджена гранична чисельність працівників органів державної служби зайнятості Львівської області складала 790 штатних одиниць, з них 81 апарат.

Згідно до наказу № 209 від 26.10.2015 року ОСОБА_3 обласного центру зайнятості, який було прийнято на виконання наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 22.10.2015 року № 206, затверджена гранична чисельність працівників ОСОБА_3 обласної служби зайнятості складала 638 штатних одиниць, з яких гранична чисельність працівників ОСОБА_6 МРЦЗ складала 30 штатних одиниць.

Також встановлено, що 23 вересня 2015 року директором ОСОБА_3 обласного центру зайнятості затверджено штатний розпис ОСОБА_6 МРЦЗ, який вводиться з 01.09.2015 р., відповідно до якого, в ОСОБА_6 МРЦЗ передбачено 37 штатних посад, з яких у відділі організації працевлаштування населення 15 штатних посад.

28 жовтня 2015 року директором ОСОБА_3 обласного центру зайнятості затверджено зміни до штатного розпису ОСОБА_6 МРЦЗ на 2015 р., відповідно до яких з 37 штатних посад залишалось 30 штатних посад. Із штатного розпису виводилося 8 посад, а саме: провідного інженера з комп'ютерних систем; провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення (3 одиниці); провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями; провідного фахівця з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних; провідного фахівця з профорієнтації відділу активної підтримки безробітних; заступника начальника відділу бухгалтерського обліку-заступника головного бухгалтера; та вводилася 1 посада - інженера з комп'ютерних систем у відділ взаємодії з роботодавцями.

29 січня 2016 року директором ОСОБА_3 обласного центру зайнятості затверджено штатний розпис ОСОБА_6 МРЦЗ, який вводиться з 01.12.2015 р., відповідно до якого, в ОСОБА_6 МРЦЗ передбачено 30 штатних посад, з яких у відділі організації працевлаштування населення 12 штатних посад.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

У відповідності з вимогами ст.49-4 КЗпП України, ОСОБА_3 обласним центром зайнятості листом від 30.10.2015 № 16-3701/0-15 попереджено голову об'єднаного комітету профспілкових організацій працівників ОСОБА_3 обласної служби зайнятості про зміни в організації виробництва і праці, в тому числі про скорочення штату працівників.

Згідно наказу ОСОБА_3 обласного центру зайнятості від 06 листопада 2015 р. №217 «Про введення в дію змін до структури та штатних розписів базових центрів зайнятості ОСОБА_3 обласної служби зайнятості», введено в дію затверджені зміни до структури та штатних розписів базових центрів зайнятості ОСОБА_3 обласної служби зайнятості, розроблених в межах доведеної граничної чисельності з 01.12.2015 р.

Дані обставини свідчать про наявність скорочення штатної чисельності працівників в ОСОБА_3 обласному центрі зайнятості і в ОСОБА_6 МРЦЗ зокрема.

Згідно з ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Наказом № 260 від 09.11.2015 року директора ОСОБА_3 обласного центру зайнятості, попереджено працівників ОСОБА_6 МРЦЗ про заплановане вивільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності та штату працівників.

В додатку до наказу ОСОБА_3 обласного центру зайнятості від 09.11.2015 №260 вказано список працівників ОСОБА_6 МРЦЗ, які ознайомлені із вказаним наказом, і серед яких під №2 вказано прізвище ОСОБА_2 провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення, наявний його особистий підпис та дата - 20.11.2015 р., що свідчать про ознайомлення ОСОБА_2 із змінами в організації виробництва і праці ОСОБА_6 МРЦЗ.

Із протоколу №13 від 24.11.2015р. відомо, що була проведена консультаційна зустріч робочої групи ОСОБА_3 обласного центру зайнятості та керівництва ОСОБА_6 МРЦЗ, голови первинної профспілкової організації цього ж центру зайнятості з метою визначення серед працівників ОСОБА_6 МРЦЗ, посади яких скорочуються, осіб, котрі мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення. На зазначеній зустрічі директором ОСОБА_6 МРЦЗ ОСОБА_7 було зазначено, що нижчий рівень кваліфікації і продуктивності праці від інших працівників мають ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12, провідні фахівці з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення.

Із протоколу №4 від 08 грудня 2015 року вбачається, що було проведено засідання комісії ОСОБА_6 МРЦЗ для визначення серед працівників, посади яких скорочуються, осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення. За результатами зазначеного засідання ОСОБА_6 МРЦЗ листом від 09.12.2015 № 3827/07 подано ОСОБА_3 обласному центру зайнятості кандидатури працівників, що підпадають під скорочення, серед яких наявний і ОСОБА_2

Із протоколу №2 від 16 грудня 2015 року відомо, що відбулося засідання комісії ОСОБА_3 обласного центру зайнятості з розгляду поданих ОСОБА_6 МРЦЗ пропозицій щодо кандидатур осіб, котрі підпадають під вивільнення, з урахуванням переваг, передбачених чинним законодавством. За результатами зазначеного засідання, враховуючи кваліфікацію та продуктивність праці було вирішено подати на розгляд директора ОСОБА_3 обласного центру зайнятості кандидатури трьох працівників відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 МРЦЗ, котрі підпадають під вивільнення, серед яких вказаний і ОСОБА_2

Відповідно до наказу № 336 від 16.12.2015 року ОСОБА_3 обласного центру зайнятості, було вирішено підготувати письмові попередження про наступне вивільнення з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності) працівникам ОСОБА_6 МРЦЗ, серед яких вказаний і ОСОБА_2

28 грудня 2015 року ОСОБА_2 був попереджений директором особисто під розпис про те, що у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників ОСОБА_6 МРЦЗ, він може бути в майбутньому звільненим з 29 лютого 2016 р. із займаної посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 МРЦЗ за п.1 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідачами були дотримані вимоги ч.1 ст.49-2 КЗпП України, щодо своєчасного повідомлення позивача про скорочення чисельності штату працівників.

Згідно з ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Станом на 28 грудня 2015 року (момент попередження ОСОБА_2І.) у ОСОБА_6 МРЦЗ була 1 вакантна посада - провідного інженера з комп'ютерних систем відділу взаємодії з роботодавцями, на яку був переведений ОСОБА_13, який раніше обіймав посаду провідного інженера з комп'ютерних систем.

Інших вакантних посад в ОСОБА_6 МРЦЗ станом на 28.12.2015 р. не було.

Проаналізувавши представлені відповідачами докази, в тому числі і витяги з наказів з особового складу за 2015-2016 роки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що твердження позивача про порушення роботодавцем вимог ст.49-2 КЗпП України щодо непропонування йому вільної вакантної посади є безпідставними, оскільки тимчасова посада на період відпустки по догляду за дитиною не є вакантною в розумінні КЗпП України, і тому не взяв їх до уваги.

Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У відповідності із ч.3 ст.43 КЗпП України, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено.

Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Із протоколу №1 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ОСОБА_6 МРЦЗ від 25.02.2016 р. відомо, що профком розглянув подання адміністрації ОСОБА_3 обласного центру зайнятості щодо погодження на звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України від 15.02.2016 р. №16-647/0-16 наступних працівників :ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15 і вирішив дати згоду на їх звільнення (в т.ч. ОСОБА_2І.) за п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач ОСОБА_2 був присутнім на даному засіданні профкому.

Враховуючи встановлені обставини, а також те, що позивач не оскаржував рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ОСОБА_6 МРЦЗ від 25.02.2016 р. в частині щодо надання згоди на його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України через невідповідність прийнятого рішення наслідкам голосування за нього, і вказане рішення як на час розгляду справи судом першої інстанції, так і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції залишається чинним, посилання апелянта ОСОБА_2 на порушення відповідачем вимог ст.43 КЗпП України при його звільненні з роботи, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи вище переліченими доказами. .

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"(із змінами і доповненнями) роз`яснив, що судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

До кола працівників, щодо котрих з'ясовувався рівень їх кваліфікації і продуктивності праці у відділі організації працевлаштування населення належали ОСОБА_16, ОСОБА_2, ОСОБА_17, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_18, провідні фахівці з питань зайнятості цього ж відділу.

Відповідно до кваліфікаційних вимог посадових інструкцій працівників ОСОБА_6 МРЦЗ у всіх працівників центру зайнятості є наявність повної вищої освіти.

У відділі організації працевлаштування населення, згідно із розрахунком інтегральної оцінки діяльності працівників відділу організації працевлаштування населення (2014-2015 роки) ОСОБА_6 МРЦЗ, підписаним директором ОСОБА_7, вищих інтегральних показників досягли ОСОБА_10, ОСОБА_17., ОСОБА_16 Інтегральний показник ОСОБА_9 7,789. Найнижчий інтегральний показник у ОСОБА_2 - 5,425 і він займав останнє восьме місце. ОСОБА_18 виконує функції спеціаліста з організації документообігу, а ОСОБА_8 виконує довідково-диспетчерські функції, тобто мають ширші повноваження.

На підтвердження вище зазначеного суду апеляційної інстанції листом №1946/03 від 01.09.2016 року надано письмовий аналіз ефективності роботи ОСОБА_2ІВ. та інших фахівців відділу працевлаштування населення за 2014-2015 роки.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що покликання апелянта на його переважне право на залишення на роботі перед ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 є голослівними, нічим не підтвердженими та такими, що були спростовані в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, а тому не приймає такі до уваги.

Також суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, вірно не взяв до уваги твердження позивача, про те що він має переважне право на залишення на роботі на підставі п.1 та п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України, оскільки є сімейним і в нього на утриманні наявні двоє неповнолітніх дітей, має тривалий безперервний стаж роботи в даній установі 19 років, так як вимоги вище зазначеної статті застосовуються до працівників, які мають рівні умови продуктивності і кваліфікації, в той час як встановлено, що при прийнятті рішення про надання переваги на залишенні на роботі відповідач керувався вимогами ч.1 ст.42 КЗпП України.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що правові підстави для задоволення позову в частині позовних вимог щодо скасування наказу ОСОБА_3 обласного центру зайнятості №86-к від 26.02.2016 р. про звільнення його 29 лютого 2016 р. з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення ОСОБА_6 міськрайонного центру зайнятості Львівської області, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України; поновлення на посаді з 29 лютого 2016 р.; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, звільнення ОСОБА_2 М.І. проведено законно, а тому в задоволенні позову в цій частині вірно відмовив за безпідставністю.

Окрім того, судом встановлено, що 23 лютого 2016 року позивач ОСОБА_2 звертався із заявою у ОСОБА_3 обласний центр зайнятості про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Із протоколу №1 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ОСОБА_6 МРЦЗ від 25.02.2016 р. відомо, що профком вирішив звернутись до адміністрації ОСОБА_3 обласного центру зайнятості з проханням про розгляд питання про виплату допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та премії за лютий 2016 р.

Згідно п.п.2.4.3 Колективного договору ОСОБА_3 обласного центру зайнятості на 2016-2018 рр., під час формування фонду оплати праці передбачаються кошти, серед іншого, і на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка надається один раз на рік працівникам обласної служби зайнятості в розмірі середньомісячної заробітної плати працівника.

На підставі п.10 Положення про ОСОБА_3 обласний центр зайнятості, структура, чисельність працівників (штатний розпис), кошторис видатків центру зайнятості затверджуються Державним центром зайнятості.

Відповідно до абз.3 п.1.3 «Порядку складання, розгляду, затвердження та внесення змін до кошторису видатків за бюджетом Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття органів державної служби зайнятості, ІПК ДСЗУ» (далі - Порядок), затвердженого наказом Державного центру зайнятості від 06.12.2011 р. за №204, розпорядники мають право брати зобовязання та здійснювати платежі тільки в межах, установлених затвердженими кошторисами.

На підставі п.3.5 Порядку, у разі коли до початку бюджетного періоду бюджет Фонду не затверджено, складається та затверджується тимчасовий кошторис на відповідний період (місяць, квартал).

У тимчасовому кошторисі передбачаються видатки Фонду на матеріальне забезпечення та надання соціальних послуг, на оплату праці з нарахуваннями, на оплату матеріальних послуг та інші видатки.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», визначено структуру заробітної плати.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч.4 Закону України «Про оплату праці», джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

30 грудня 2015 року Державною службою зайнятості затверджено тимчасовий кошторис видатків державної служби зайнятості на І квартал 2016 р., що підтверджується листом Державної служби зайнятості від 30.12.2016 р. №ДЦ-03-9471/0/6-15. Видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення в ньому передбачено не було, у звязку з чим такі виплати ОСОБА_3 обласним центром зайнятості в І кварталі 2016 р. працівникам не проводились.

Листом №11 від 01.04.2016 року обєднаний комітет профспілкових організацій працівників ОСОБА_3 обласної служби зайнятості повідомив ОСОБА_2 на його заяву від 23.02.2016 р., що у звязку із відсутністю постійного річного кошторису видатків ОСОБА_3 обласної служби зайнятості на 2016 р. (на той час діяв тимчасовий кошторис видатків на І квартал 2016 р.) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачувалася та не виплачується.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_3 обласний центр зайнятості, не провівши виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань згідно із його заявою від 23.02.2016 року, діяв в межах наданих йому повноважень і протилежне позивачем в судовому засіданні не доведено, а тому вірно відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним у справі доказам, та дійшов вірного висновку про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги без будь - яких доданих до неї належних та допустимих доказів висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_19