Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Височанська селищна рада Харківсьокго району Харківської області, про визнання недійсними рішення сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, державного акта про право власності на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила: визнати недійсним рішення VI сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року, яким ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1917 га згідно з фактичним землекористуванням, в тому числі 0,1500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0417 га - для ведення особистого селянського господарства, розташовану в АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1917 га за адресою: АДРЕСА_1, що виданий ОСОБА_2; зобов'язати відповідача перенести частину її паркану, який знаходиться між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_1, відступивши один метр від стін будинку літ. «А-1» та прибудови літ. «А1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, для обслуговування її будинку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що за договором дарування від 17 листопада 2003 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П. реєстр № 4472, вона прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлям за адресою: АДРЕСА_2, які розташовані на земельній ділянці площею 670 кв.м. На її замовлення 3 листопада 2003 року виготовлений технічний паспорт на вказаний будинок, а 19 листопада 2003 року вона отримала витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Зазначала, що розмір земельної ділянки, на якій знаходиться її будинок та господарські споруди, складає 670 кв.м.

Вказувала, що відповідно до технічної документації, зокрема плану земельної ділянки, впродовж сторони ділянки шириною 23 м за будинком літ. «А-1» та прибудови літ. «А1» є частина земельної ділянки, яка надає можливість обслуговувати будівлю та можливість доступу до задньої стінки будинку. Вона та відповідач є сусідами і їх земельні ділянки мають спільну межу, з приводу якої у них виникають сварки. Відповідач встановила паркан впритул до належного їй будинку та належного обслуговування.

У листопаді 2013 року вона звернулась до ТОВ «СКІФ» з проханням проведення кадастрової зйомки для встановлення меж її земельної ділянки, однак їй було відмовлено, оскільки відсутній доступ до межі відповідача. Також в листопаді 2013 року їй стало відомо, що рішенням VI сесії Височанської селищної ради V скликання від 12 січня 2007 року відповідачу передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1917 га згідно фактичного землекористування, з яких 0,1500 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та 0,0417 га - для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1, та виданий державний акт на право власності на земельну ділянку.

Вказувала, що технічна землевпорядна документація на належну відповідачу земельну ділянку містить акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 31 серпня 2006 року, в якому міститься її підпис, який вона не вчиняла і дані паспорту, які їй не належать.

За фактом підроблення підпису вона звернулася до правоохоронних органів із відповідною заявою і в лютому 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000828 від 28 лютого 2014 року внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

В порядку досудового розслідування проведена почеркознавча експертиза від 20 січня 2015 року № 477 за висновками якої встановлено, що підписи, вчинені в акті погодження меж сусідами, в тому числі від її імені, виконанні іншими особами.

На її думку, відповідач своїми діями порушує її права.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довела, що вона має дійсні, зареєстровані у встановленому законом порядку права на земельну ділянку, а тому відсутні підстави вважати, що мало місце порушення її прав на землю, які підлягають захисту в розумінні положень ст. 152 ЗК України.

Також суд зазначив, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на те, що позивач не довела, що обставини, які на її думку, є підставою для скасування рішення VI сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року про передачу відповідачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1917 га за адресою: АДРЕСА_1, є наслідком неправомірних дій відповідача.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні вимог про скасування рішення органу місцевого самоврядування, суд відмовив і в задоволенні вимог про визнання недійсним державного акту на право приватної власності, що виданий на підставі такого рішення, оскільки видача державного акту є похідним від прийнятого рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору дарування від 17 листопада 2003 року, які розташовані на земельній ділянці, площею 670 кв.м.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстр № 1-1293, спадкова справа № 1262/19996, та власником земельної ділянки на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1, цільовим призначенням будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га, виданого 17 вересня 2007 року на підставі рішення VI сесії Височанскої селищної ради Харківського району Харківської області Vскликання від 12 січня 2007 року, державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2, цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, площею 0,0417 га, виданого на підставі рішення VI сесії Височанскої селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у дар житловий будинок за АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування від 17 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 4472.

В договорі дарування зазначено про земельну ділянку площею 670 кв.м, житловий будинок літ. «А-1», шлакоблочний, житловою площею 27,10 кв.м та надвірні будівлі: два сараї літ. «Д, Е», вбиральня літ. «Ж», огорожа № 1-2, водопровід літ. «К».

З зазначеного часу ОСОБА_1 користується зазначеною земельною ділянкою правомірно і цього права у встановленому законом порядку не позбавлена.

В той же час, зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 серпня 2004 року вбачається, що до ОСОБА_2 як спадкоємиці майна після смерті її матері, перейшло спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1. Площа земельної ділянки, на якій знаходиться зазначений будинок, та площа земельної ділянки, що обслуговує цей будинок не вказані.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили із відсутності у ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку загальною площею 670 кв.м.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2, виготовлений станом на 3 листопада 2003 року (зазначена загальна площа земельної ділянки - 670 кв.м), і дозвільна документація першого власника зазначеного будинку ОСОБА_7 (рішення № 151 від 22 лютого 1968 року про виділення земельної ділянки, рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів Харківської області № 1376 від 17 жовтня 1984 року, витягом з технічного паспорту).

Частиною 1 статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Таким чином суди дійшли передчасного висновку про відсутність прав на земельну ділянку, які підлягають захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Судом установлено, що ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у дар житловий будинок за АДРЕСА_2, що підтверджується договором дарування від 17 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 4472.

У вказаному договорі дарування вказано земельну ділянку площею 670 кв.м., на якій розташовані житловий будинок літ. «А-1», шлакоблочний, житловою площею 127,10 кв.м. та надвірні будівлі: два сараї літ. «Д, Е», вбиральня літ. «Ж», огорожа № 1-2, водопровід літ. «К».

Також встановлено, що до ОСОБА_2, як спадкоємиці майна після смерті її матері, перейшло спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходяться по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 серпня 2004 року. При цьому площа земельної ділянки, на які знаходиться зазначений будинок, та площа земельної ділянки, що обслуговує цей будинок, взагалі не вказані.

Крім того, з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який у спадщину прийняла ОСОБА_2, виготовлений станом на 10 квітня 2004 року, площа земельної ділянки не вказана, а зазначено, що норма та площа земельної ділянки буде визначена при одержанні державного акту на землю, або при складанні договору оренди.

Як зазначала позивач та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2, земельна ділянка якої межує з земельною ділянкою ОСОБА_1, встановила паркан таким чином, що в останньої відсутній доступ до задньої стінки будинку.

Наявність земельної ділянки впродовж сторони ділянки шириною 23 м. за будинком літ. «А-1» та прибудови літ. «А'», необхідної для обслуговування житлового будинку та можливості доступу до задньої стінки будинку, який належить ОСОБА_1, що межує з земельної ділянкою ОСОБА_2, підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2, виготовлений станом на 3 листопада 2003 року та дозвільною документацією першого власника зазначеного будинку ОСОБА_7 (рішення № 151 від 22 лютого 1968 року про виділення земельної ділянки; рішення виконавчого комітету Харківської райради народних депутатів Харківської області від 17 жовтня 1984 року № 1376, витяг з технічного паспорту).

Під час розгляду справи судами зазначені докази не досліджено та їм не було надано належної правової оцінки.

Також суди не дослідили та не перевірили матеріали землевпорядних справ, залишили поза увагою те, що державні акти на право власності на земельну ділянку підлягають виготовленню та видачі за певною процедурою, встановленою Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суди, ухвалюючи рішення, на викладене уваги не звернули та в порушення ст. ст. 212 -214 ЦПК України не дали належної оцінки доказам, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог; не надали відповідної оцінки висновку почеркознавчої експертизи від 20 січня 2015 року, в якому вказано, що в акті погодження меж спірної земельної ділянки підпис від імені ОСОБА_1 вчинено не нею, а іншою особою, тобто не звернули увагу на те, що суміжна межа на порушення вимог ст. 198 ЗК України не погоджена; не врахували, що державний акт на ім'я ОСОБА_2 було видано з порушенням вимог закону.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено фактичні обставини справи, що унеможливлює виправлення допущених ними помилок, так як суд касаційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, рішення суду першої та рішення суду апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик