АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Бреславського О.Г., Савчук М.В.

секретаря Герман Я.І.

за участю відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення та виселення за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2015 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» у серпні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення та виселення.

Позивач вказував, що між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 укладено договір кредиту 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч, який забезпечений договором

між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,та ОСОБА_1. іпотеки від 26 грудня 2007 року №223/06-МК-Ч

№22ц-17 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Піхало Н.В.

Категорія 19/27 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козловою Н.В.

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» посилаючись на невиконання зобов»язання та направлення відповідачам вимоги про звільнення жилого приміщення, просило в рахунок погашення заборгованості за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 кредиту від 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч в розмірі 7013752 грн. 35 коп., що складається з кредиту в сумі 78875 євро, що дорівнює 1258205 грн. 70 коп., процентів в сумі 71529 євро, що дорівнює 1141015 грн. 90 коп., пені в сумі 4614530 грн. 65 коп. звернути стягнення на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціна на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій, та виселити ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2015 року у позові відмовлено.

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення та виселення задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про звернення стягнення та виселення, суд першої інстанції вважав, що публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» використало право, передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України, та звернулося до суду з вимогою до майнового поручителя ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в розмірі вартості предмета іпотеки, реалізувавши своє право на задоволення вимоги за рахунок предмета іпотеки квартири АДРЕСА_2.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна повністю.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціна на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій, в рахунок стягнення заборгованості за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 кредиту 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч в розмірі 7013752 грн. 35 коп. та виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Встановлено, що між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 укладено договір кредиту 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч, який забезпечений договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 іпотеки від 26 грудня 2007 року №223/06-МК-Ч, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козловою Н.В.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

На підставі частини першої статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Такий самий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ст.526 ЦК України наведено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Отже, із настанням обставин, наведених у ст. 17 Закону України «Про іпотеку», припиняється суб'єктивне право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14, сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Аналогічне положення відображено й у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-213цс15, згідно з якою, ураховуючи, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), то у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору.

Доводи ОСОБА_7 щодо припинення зобов»язань за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 іпотеки від 26 грудня 2007 року №223/06-МК-Ч, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козловою Н.В., суперечать наведеним нормам.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз.1, 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2011 року за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 кредиту від 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч грошові кошти в сумі 378750 грн., з ОСОБА_5, ОСОБА_8 - грошові кошти в сумі 1275465 грн.28 коп. солідарно.

Судове рішення має преюдиційне значення відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України.

Відповідно до частини 1, 2 ст.35 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Аналогічні положення містяться й у пункті 3.3.4 договору між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 іпотеки від 26 грудня 2007 року №223/06-МК-Ч, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козловою Н.В.

Зокрема, п.3.3.4 договору передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо іпотекодавцем не будуть виконані його зобов»язання, передбачені кредитним договором чи цим договором, у порядку та строки, передбачені цими договорами, в тому числі, у належні строки не будуть сплачені кредитні кошти, відсотки, штрафні санкції чи інші платежі.

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», звертаючись до суду з позовом, зазначало, що за договором між за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 кредиту від 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч не виконано зобов»язання з сплати з кредиту в сумі 78875 євро, що дорівнює 1258205 грн. 70 коп., процентів в сумі 71529 євро, що дорівнює 1141015 грн. 90 коп., пені в сумі 4614530 грн. 65 коп.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

За змістом ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому, суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно із п.1.5 договору між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 іпотеки від 26 грудня 2007 року №223/06-МК-Ч, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козловою Н.В., за взаємною згодою сторін заставна вартість предмета іпотеки визначається в сумі 378750 грн.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2011 року за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 кредиту від 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч грошові кошти в сумі 378750 грн., з ОСОБА_5, ОСОБА_8 - грошові кошти в сумі 1275465 грн.28 коп. солідарно, що складаються з кредиту в сумі 78875 євро 47 центів, що дорівнює 821960 грн. 25 коп., процентів за період з листопада 2007 року по серпень 2010 року в сумі 26239 євро 17 центів, що дорівнює 273438 грн. 05 коп., пені з серпня 2009 року по серпень 2010 року в сумі 53624 євро 19 центів, що дорівнює 4614530 грн. 65 коп.

До матеріалів справи приєднано постанову заступника начальника Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Мандзюка О.І. від 30 серпня 2011 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-201/2011, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці 1серпня 2011року про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» грошових коштів в сумі 378750 грн. (а.с.146 т.1).

Встановлено, що постановою заступника начальника Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Мандзюка О.І. від 26 вересня 2014 року повернуто виконавчий лист№2-201/2011, виданий Першотравневим районним судом м.Чернівці 1 серпня 2011року за неможливістю примусового стягнення (а.с.151 т.1).

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2011 року не виконано.

У такому разі публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» дізналося про порушення свого права з часу повернення виконавчого документа з виконання рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2011 року.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов висновку про сплив позовної давності на порушення норм матеріального права.

ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с.77-78 т.1).

Таким чином за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 кредиту від 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч підлягають виконанню зобов»язання з стягнення процентів за користування кредитом за період з серпня 2011 року по липень 2014 року в сумі 30789 євро 92 центів відповідно розрахунку (а.с.17-18 т.1).

За правилами ч.2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначені правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14.

Пунктом 6.1 договору між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 укладено договір кредиту 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати відсотків позичальник сплачує пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов»язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням лише у національній валюті України - гривні.

Тому підлягає стягненню пеня пені з серпня 2014 по липень 2014 року сумі 191419 грн. 64 коп. (1258205 грн. 72 коп. х (14%:100%: 365 днів х 9 днів) + (1258205 грн. 72 коп. х (13%:100%: 365 днів х 245 днів) + (1258205 грн. 72 коп. х (19%:100%: 365 днів х 93 днів) + (1258205 грн. 72 коп. х (25%:100%: 365 днів х 19 днів).

За правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення ч.3 ст.551 ЦК Украъни про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України, які мають іншу правову природу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Положення ч.2 ст.616 ЦК України передбачають право суду зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов»язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Встановлено, що пеня підлягає стягненню в сумі 191419 грн. 64 коп., а розмір збитків становить проценти за користування кредитом за період з серпня 2011 року по липень 2014 року в сумі 173292 грн. 58 коп.

Ураховуючи наведене підстав для зменшення розміру пені немає.

Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

З огляду на наведене підстав для задоволення вимог про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення немає.

Згідно з із ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які підлягають застосуванню на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 отримано кредит в іноземній валюті, предмет іпотеки квартира АДРЕСА_1 виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчим кредитом, загальна площа жилого приміщення становить 66,5 кв.м, це житло використовується як місце постійного проживання майнового поручителя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4

Разом з тим у матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_1 іншого нерухомого житлового майна у власності та віднесення ОСОБА_1 до суб'єктів Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

На підставі ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 січня 2015 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення та виселення задовольнити частково.

В рахунок стягнення заборгованості за договором між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 кредиту від 26 грудня 2006 року №223/06-МК-Ч в сумі, що складається з процентів в сумі 30789 євро 92, пені в сумі 191419 грн. 64 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 378750 грн.

У позові публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення відмовити.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на час

дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення набирає законної сили з моменту іі проголошення, але може бути оскаржена в частині зупинення провадження у справі у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді