Справа № 357/274/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

21 квітня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Жарікова О. В. ,

при секретарі - Гавриш О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в м. Біла Церква, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з цивільним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що вона була одружена з ОСОБА_2 з 27.04.1985 року по 02.02.2011 року. Даний шлюб було розірвано відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. За період шлюбу ними спільно було придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.08.1995 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, в якій на даний час вони проживають разом з дітьми. Технічний паспорт оформлений на відповідача ОСОБА_2. Позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частки в спільному майні подружжя в квартирі АДРЕСА_1 В подальшому позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій вона просить суд поділити спільне майно подружжя, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а іншу 1/2 частину вказаної квартири залишити у власності відповідача ОСОБА_2.

В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують.

Відповідач про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність на адресу суду не надходило, і тому суд, на підставі ст. 224, 225 ЦПК України, вважає за необхідне провести заочний розгляд справи.

Оглянувши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.04.1985 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2011 року, ухваленому у цивільній справі № 2-24922/2010 р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 04.08.1995 року, який посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Іванчишиною Л.І., ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується реєстровим написом від 21.02.1996 року та копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 14.11.2008 року.

Так, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

При здійсненні поділу речей, неподільних за своєю природою, слід враховувати положення, викладені у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. № 7, якими встановлено, що квартира, яка перебуває у спільній сумісній власності, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог. Беручи до уваги, що позивач не просить про поділ квартири в натурі, а також те, що жоден з подружжя згоди на отримання компенсації замість його частки не надав та не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, суд вважає, що слід визначити ідеальні частки подружжя в спірному будинку без його реального поділу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, що придбане подружжям під час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них з поважних причин не мав самостійного заробітку (прибутку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Квартира не є предметом індивідуального користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при поділі спільного майна, кожному із подружжя належить 1/2 частка спірної житлової квартири.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачем ОСОБА_2 04.08.1995 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1, суд вважає, що є всі підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені нею витрати на сплату судового збору в розмірі 2 289,91 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 163, 368, 372 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 79, 88, 209, 212, 213, 215, 224, 225, 228, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме квартиру АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 залишити у власності ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2 289,91 грн..

Рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Суддя О. В. Жарікова