Справа № 760/3974/16-ц
Провадження № 4-с/760/76/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю представника заявника ОСОБА_1,, представника ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві Пацюк К. І., представника стягувача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_4 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві Козака Романа Павловича, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

в с т а н о в и в:

29.02.2016 заявник звернулася до суду із скаргою, у якій просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції Козака Р. П. у виконавчому провадженні № 50069691 від 05.02.2016 з виконання виконавчого листа № 2-805/12 від 22.05.2013, який виданий Солом'янським районним судом м. Києва.

Обґрунтовуючи свої вимоги заявник зазначила, що 05.02.2016 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу у розмірі 1 431387,89 грн., відповідно до якої їй було встановлено строк для добровільного виконання судового рішення до 11.02.2016.

Однак, всупереч вимогам Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець направив оскаржувану постанову лише 11.02.2016, що призвело до порушення права боржника на добровільне виконання судового рішення, оскільки копію постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_4 отримала лише 15.02.2016.

Крім цього, заявник зауважила, що відповідно до норм чинного законодавства строк пред'явлення виконавчого документу до виконання встановлений в один рік.

У постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено, що документ вступив в законну силу (набрав чинності) 19.07.2012. Таким чином, виконавчий документ мав бути пред'явлений до виконання протягом одного року з дня набрання ним чинності, тобто в строк до 19.07.2013.

04.07.2013 виконавчий лист № 2-805/12 від 22.05.2013 вже пред'являвся до виконання, однак 01.09.2015 державний виконавець виніс постанову про повернення його стягувачу.

Отже, у період з 04.07.2013 до 01.09.2015 строк пред'явлення виконавчого документа переривався і, починаючи з 02.09.2015 стягувач мав право на повторно пред'явити виконавчий лист до виконання лише в строк до 17.09.2015, однак таким правом скористався лише 04.02.2016.

На підставі вищезазначеного заявник стверджувала, що стягувач пропустив річний строк для пред'явлення судового наказу до виконання, оскільки внаслідок пред'явлення його до виконання строк пред'явлення переривається і поновлюється, а не починається спочатку. Обґрунтовуючи свої доводи, заявник посилалася на постанову Верховного Суду України від 19.08.2014.

У судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав і просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві проти задоволення скарги заперечувала, посилаючись на те, що відповідно до норм законодавства, яке регулює виконавче провадження, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

У зв'язку з цим стверджувала, що оскаржена постанова винесена відповідно до норм чинного законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання її протиправною. Враховуючи вищезазначене, просила відмовити у задоволенні вимог скарги у повному обсязі.

Представник стягувача також просила відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що виконавчий документ був пред'явлений до виконання в межах строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги належить відмовити з таких підстав.

Суд встановив, що 08.07.2013 ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві відкрило виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-805/12, а 01.09.2015 його було завершено на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Цей факт встановлено на підставі інформації про виконавче провадження № 38729660 від 24.02.2016 (а.с. 7-8).

04.02.2016 на виконання до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві повторно надійшов виконавчий лист Солом'янського районного суду м. Києва № 2-805/12 від 22.05.2013 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу у розмірі 1 431 387,89 грн. (а.с. 28).

05.02.2016 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій вказав про необхідність боржнику самостійно виконати судове рішення у строк до 11.02.2016 та виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 5, 32 зворот).

15.02.2016 заявник отримала постанову про відкриття виконавчого провадження від 05.02.2016 (а.с. 6).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З аналізу статті 11 Закону «Про виконавче провадження» випливає, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом «Про виконавче провадження». Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

У своїй скарзі заявник просить визнати протиправною та скасувати оскаржувану постанову, аргументуючи тим, що її незаконно позбавили права на добровільне виконання судового рішення, однак вимога не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог чинного законодавства, державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження надає боржнику строк для самостійного виконання рішення суду.

З досліджених матеріалів випливає, що 05.02.2016 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій надав боржнику строк для добровільного виконання судового рішення до 11.02.2016 (а.с. 5).

Суд встановив, що ОСОБА_4 дійсно отримала оскаржувану постанову 15.02.2016, однак цей факт не є правовою підставою для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 05.02.2016, оскільки права заявника під час виконання судового рішення порушено не було.

Крім цього, суд звертає увагу, що ОСОБА_4 відповідно положень статті 35 Закону «Про виконавче провадження» мала право звернутися із заявою про відкладення виконавчих дій, однак таким правом не скористалася та станом на момент розгляду справи жодних дій з приводу виконання виконавчого листа № 2-805/12 від 22.05.2013 не вчинила.

Також, суд не погоджується з доводами заявника, що стягувач пропустив річний строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання, а державний виконавець в свою чергу відкрив виконавче провадження з порушенням норм чинного законодавства, з таких підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З матеріалів справи випливає, що 01.09.2015 державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини п'ятої статті 47 Закону «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

04.02.2016 стягувач з метою реалізації, свого права, визначеного статтею 47 Закону «Про виконавче провадження», повторно пред'явив виконавчий лист № 2-805/12 до виконання.

За правилами статті 22 Закону «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки для виконання судових рішень встановлюються з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Згідно з частиною першою статтею 23 Закону «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються:

1) пред'явленням виконавчого документа до виконання;

2) частковим виконанням рішення боржником;

3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Обгрунтовуючи вимоги своєї скарги заявник, посилалась на частину другу статті 23 Закону «Про виконавче провадження», відповідно до якої після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Враховуючи вищезазначене зауважила, що у цій справі строк пред'явлення виконавчого документу до виконання має поновлюватися, а не починатися спочатку.

Проте, заявник не звернула увагу на положення частини третьої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

01.09.2015 виконавчий лист № 2-805/12 був повернутий стягувачу з підстав неможливості виконати рішення, а тому саме з цього дня встановлюється річний строк для пред'явлення його до виконання, тобто до 01.09.2016.

Повторно виконавчий лист був пред'явлений до виконання 04.02.2016, тобто в межах встановленого законом строку.

Отже, процесуальна можливість стягнення коштів з боржника у цій справі не втрачена, а тому доводи заявника зазначені у скарзі є безпідставними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавтсва.

Крім цього, суд не враховує посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 19.08.2014, оскільки в ній не досліджувалося питання щодо строків пред'явлення виконавчого документа до виконання після повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону «Про виконавче провадження». Як випливає з вищезазначеної постанови, в ній досліджувалося питання щодо строків пред'явлення виконавчого документа після винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Суд констатує, що на момент судового розгляду судове рішення залишається невиконаним, борг не сплачений, виконавчий лист підлягає виконанню, а строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання не пропущений.

Відповідно до частини третьої статті 387 ЦПК «якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги».

Крім того, з аналізу статті 387 ЦПК випливає, що до компетенції суду не належить скасування постанови державного виконавця, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», статтями 385, 386, 387 ЦПК, суд

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві Козака Романа Павловича, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л. В. Шевченко