Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2016 року м. Южне

Южний міський суд Одеської області

в складі : головуючого судді : Котова В.Г.

при секретарі : Слісаренко Г.В.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Южне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 від 16 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3, зареєстрованим в реєстрі №292, -

В С Т А Н О В И В

До Южного міського суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 від 16 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3, зареєстрованим в реєстрі № 292.

Позивачем в суді змінювалась підстава позову і в уточненій позовній заяві позивач зазначила, що 16.02.2015 року за нотаріально посвідченим договором дарування вона зобовязана передати в дар онучці ОСОБА_5 ? частку квартири АДРЕСА_1. Вона є особою похилого віку і, укладаючи договір, мала на меті отримання від відповідача необхідну допомогу, а не мала наміру дарувати «будинок» просто так. Позивач вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач зобовязалась здійснювати постійний догляд за нею та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача після смерті. Крім того, позивач вважає, що фактичної передачі «житлового будинку» не відбулось ключі від будинку відповідачу не передавались, позивач продовжує проживати в ньому зі своїм чоловіком та сплачує комунальні послуги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала та зазначила, що в момент підписання договору вважала, що нею підписується договір довічного утримання, підробиць укладання договору вона не памятає, ініціатором укладання договору була відповідач. Заповітів вона ніколи не залишала.

Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала та пояснила суду, що ініціатором дарування частки квартири була позивач, вона жодного тиску на позивача не здійснювала, до нотаріуса бабуся приходила декілька разів, бабуся сама подарувала неї частку квартири, в неї був шок коли вона дізналась про те, що бабуся подала до суду позов до неї, бабуся добровільно розпорядилась своїм майном.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав свої письмові заперечення, в яких звернув увагу суду, що у первісній позовній заяві позивач, як правову підставу для визнання договору дарування недійсним, зазначила положення ч.1 ст. 231 ЦК України, тобто вчинення правочину під впливом насильства, а також положення ч. 1 ст. 233 ЦК України, тобто вчинення правочину під впливом тяжкої обставини на вкрай не вигідних умовах, а судовому засіданні 29.07.2015 року представник позивача надав суду уточнену позовну заяву, в якій правовою підставою для визнання договору дарування недійсним зазначив положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, тобто вчинення правочину під впливом помилки. Уточнюючи позовні вимоги, відповідно до змісту позовної заяви, позивач стверджує, що при укладанні правочину потребувала допомоги та догляду, і не мала наміру дарувати „будинок просто так, тому що це єдине для неї житло. Вона вважала цей правочин договором довічного утримання відповідно до умов, якого відповідач зобовязувалась здійснювати постійний догляд за позивачем. Фактичної передачі „житлового будинку не відбулось і вона зі своїм чоловіком продовжує проживати в ньому. Зазначені зміни правової підстави щодо визнання правочину недійсним додатково свідчать про вигаданість обставин справи зазначених позивачем та намагання позивача ввести суд в оману щодо дійсних обставин вчинення правочину позивачем, які зазначені у попередніх запереченнях проти позову, відповідно до яких саме позивач на початку 2015 року запропонував відповідачу подарувати неї ? частку квартири АДРЕСА_2, а відповідач лише погодився на пропозицію та надав свою згоду на укладення договору дарування. Крім того, відповідач повідомляла позивача про те, що в неї відсутня можливість надавати позивачу матеріальну допомогу. Відповідач не працює, знаходиться на обліку в Южненському міському центрі зайнятості, виховує малолітню доньку Анастасію, ІНФОРМАЦІЯ_1 та знаходиться у стані вагітності. Позивачем не надано доказів наявності у неї хронічного захворювання, який вимагає потреби в догляді. Позивачем не надані докази наявності її помилки щодо прав та обовязків сторін у договорі дарування, який вона підписала. Її помилки щодо безоплатного характеру договору дарування. Про усвідомлене укладення договору дарування свідчить зміст п.п. 6 та 7 договору дарування від 16.02.2015 року, який підписаний позивачем. Позивачем не зазначено, яка саме подія привела її до висновку що вона помилилась щодо обсягу прав та обовязків сторін договору. Позивач не відчужувала жодних „житлових будинків. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.02.1996 року позивач не є єдиним власником квартири АДРЕСА_2, інша ? частка квартири належить її чоловіку (дідусю відповідача) ОСОБА_4, який постійно проживає разом із позивачем в зазначеній квартирі, а тому ніякої загрози втрати житла для позивача взагалі не існує. В позові не зазначено, що хтось перешкоджає позивачу користуватись квартирою та вимагає виселитись із квартири. Саме незгода чоловіка позивача із укладеним правочином стала збуджуючим чинником для подання зазначеного позову до суду.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що документи на квартиру були у нього, внучка жила в квартирі більш ніж півроку та умовила дружину (позивача) підписати договір дарування, а з ним ніхто не порадився.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 до суду не зявився, направив до суду лист з проханням розглядати справи без його участі та надав письмові пояснення, в яких зазначив, що при посвідченні договору дарування діяв відповідно до вимог Контитуції України, Законів України та інших нормативно-правових актів. При посвідченні договору дарування діяв відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та виконав усі вимоги необхідні для чинності правочину, які встановлені нормами Цивільного кодексу України, щодо відповідності змісту правочину вимогам законодавства, вільності волевиявлення сторін правочину, форми правочину та його спрямованості на реальне настання наслідків його вчинення. Зміст правочину відповідав справжній волі осіб, які його вчинили. Ним був розяснений сторонам зміст і значення договору дарування. ОСОБА_1 особисто були надані нотаріусу наступні документи: звіт про оціночну вартість обєкту оцінки, довідка про зареєстрованих в квартирі осіб, лист КП «Южненське МБТІ» про державну реєстрацію прав власності на квартиру. Ніхто з сторін правочину, в тому числі ОСОБА_1І, не проявляв наслідків душевної хвороби, недоумства, а навпаки демонстрували розуміння значення своїх дій та можливість керувати ними.

Допитаний судом за клопотанням представника відповідача свідок ОСОБА_6, показала, що вона є донькою позивачки та матірю відповідача. Про наявність договору дарування частки квартири, яка належала позивачу, їй стало відомо вже після укладення договору. Вона впевнена, що позивач добровільно та свідомо подарувала квартиру її доньці, тому вона особисто чула на весні 2015 року під час побутової сварки між її матірю та донькою, що мати говорила про те, що саме подарувала квартиру доньці.

Суд заслухавши сторін, їх представників та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову належить відмовити з огляду на наступне:

Судом встановлено, що 16.02.2016 року між ОСОБА_1, як дарувальником, та ОСОБА_5, як обдарованою, був укладений договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3, зареєстрованим в реєстрі за № 292.

Оригінал договору дарування, наданий стороною відповідача, був оглянутий судом у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог стаття 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до розяснень п. 19. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин,

вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до розяснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними, відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК (435-15) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом встановлено, що оригінал договору знаходиться у відповідача, а інформація про державну реєстрацію права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_5 внесена приватним нотаріусом ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підстав рішення № 19377996 від 16.02.2015 року, а тому доводи позивача щодо не вчинення правочину сторонами суд відхиляє.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

В ході розгляду справи судом, позивачем не надані докази наявності її помилки щодо прав та обовязків сторін у договорі дарування, який вона підписала. Її помилки щодо безоплатного характеру договору дарування, доказів наявності у неї хронічного захворювання, який вимагає потреби в догляді. Про усвідомлене укладення договору дарування свідчить зміст п.п. 6 та 7 договору дарування від 16.02.2015 року, який підписаний позивачем.

Крім того, відповідно до вимог Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок): Нотаріус зобовязаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Стороною позивача не надано суду доказів невиконання приватним нотаріусом ОСОБА_3 своїх обовязків встановлених главою 6 Порядку.

В судовому засіданні відповідачем наданий суду оригінал заповіту ОСОБА_1 від 18.03.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 по реєстру № 621, яким на випадок своєї смерті вона заповідала ? частку квартири № 66 будинку № 22 по пр..Григорівського десанту в м.Южне Одеської області відповідачу ОСОБА_7.

Зазначена обставина, а також інші докази надані до суду, свідчать про послідовні та свідомі дії позивача при укладені 16.02.2015 року договору дарування ? частки квартири АДРЕСА_3 з ОСОБА_2. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212, 215 ЦПК України, ст..ст.203,215,239 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 від 16 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3, зареєстрованим в реєстрі №292 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Г.Котов