АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1098/15-ц 22-ц/774/490/К/16
Справа №212/1098/15-ц Головуючий в 1 інстанції Провадження №22-ц/774/490/К/16 Чайкін І.Б.
Категорія 59(4) Доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

11 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у сумі 57491 грн. 49 коп., яка складається з суми інфляції в розмірі 45 489,96 грн. і 3 % річних в розмірі 12 004,40 грн., за несвоєчасне виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20.09.2004 року, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_5 на її користь у відшкодування матеріальної шкоди 40 008,50 грн., завданої позивачу внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. Також зазначила, що в наслідок не виконання відповідачем вищевказаного рішення суду позивач отримала моральну шкоду, яка виразилась в душевних хвилюваннях та стражданнях позивача з приводу несвоєчасного отримання коштів, яку вона визначила у розмірі 20 000 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій ставилять питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову з тих підстав, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального закону. А саме посилання суду першої інстанції на відсутність доказів того, що сьогоднішній день існує заборгованість відповідача перед позивачем, не відповідає дійсності, оскільки позивач додала до матеріалів позовної заяви усі необхідні документи.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає за можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, враховуючи його належне повідомлення про час та місце слухання справи на 11.05.2016 рік та відсутності заперечень з цього приводу з боку самого ОСОБА_5.(а.с.114)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення вищезазначеним вимогам не відповідає у повній мірі.

Судом встановлено, що 20.09.2004 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, яким на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_5 стягнуто 40 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої дорожньо -транспортною пригодою та 8,50 грн. в рахунок витрат понесених по сплаті держмита. ( а.с. 15).

З метою примусового виконання рішення суду до Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції було надано виконавчий лист № 2-2382/04 від 20.09.2004 року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 40 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 8,50 грн. в рахунок понесення витрат по сплаті держмита, а всього 40 008,50 грн. Відповідно до вказаного виконавчого листа боржником є ОСОБА_5, а стягувачем є ОСОБА_2 (а.с.15)

19 листопада 2004 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Саксаганського управління юстиції м. Кривого Рогу була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.(16)

02 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку з тим, що боржник ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. ( а.с.19-20). В постанові було зазначено, що виконати рішення суду не можливо, оскільки відсутнє майно, на яке можна накласти стягнення. ( а.с.21).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що за встановлених фактичних обставин та вимог закону у суду відсутні правові підстави нарахування втрат від інфляції та 3% річних на недоведену суму боргу. Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними, суд відмовив і у їх задоволенні.

Колегія суддів не може погодитися з зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20.09.2004 року, стягнуто з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача грошові кошти у сумі 40 008,50 грн.

Тож слід дійти висновку, що оскільки зобов'язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 зводиться до сплати грошей на її користь, дане зобов'язання є грошовим.

Після ухвалення судом рішення про стягнення коштів з відповідача, у нього виникло зобов'язання виконати рішення суду та сплатити на користь позивача певну суму коштів. Таким чином, у разі невиконання вказаного зобов'язання до порушника мають бути застосовані негативні наслідки невиконання грошового зобов'язання, передбачені ст. 625 ЦК України, а саме зобов'язання відшкодувати інфляційні витрати за весь час прострочення та сплатити за цей період 3% річних від суми заборгованості.

З посиланням на недоведеність суми боргу, що є, на думку суду першої інстанції, підставою для відмови у задоволенні позову, колегія суддів погодитися не може.

Так матеріали справи містять докази про наявність грошової заборгованості за рішенням суду від 20.09.2004 року (15-21)

Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_5 підтвердив, що ним за вищевказаним рішенням суду з 2004 року не виплачено позивачу ОСОБА_2 жодної копійки.

Отже спору між сторонами в частині наявності боргу не виникає.

При цьому, колегія суддів враховує і те, що відповідачу було достеменно відомо про судове рішення про стягнення з нього на користь позивача грошових коштів, рішення суду є обов'язковим для нього, він мав можливість виконати його в добровільному порядку, при цьому така можливість не пов'язана з процедурою примусового виконання рішення суду, однак він цього не зробив, у зв'язку із чим допустив прострочення.

Тому колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності суми боргу є помилковим.

За вказаних умов, визначений позивачкою час, з якого мають розраховуватися інфляційні витрати та 3% річних - набрання рішенням законної сили, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В розумінні вказаної правової норми нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховний Суд України викладений в Постанові по цивільній справі № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач надала розрахунок інфляційних витрат та 3% річних нарахованих на суму боргу 40 008,50 грн.

Згідно зведеної таблиці індексів інфляції, індекс інфляції за кожен рік прострочення зобов'язання відповідача складає:2005 рік-110,3, що становить 4120 грн.;2006 рік -111,6, що становить 4640,928 грн.;2007 рік -116,6, що становить 6641,328 грн.;2008 рік - 122,3, що становить 8921,784 грн.;2009 рік -112,3, що становить 4920,984 грн.;2010 рік - 109,1, що становить 3640,728 грн.;2011 рік - 104,6, що становить 1840,368 грн.;2012 рік - 99,8;2013 рік - 100,5, що становить 800,16 грн.;2014 рік - 124,9, що становить 9961,992 грн.;

За весь час прострочення зобов'язання, інфляційна складова склала 45 489,096 грн. та 3 % річних від 400008 гривень за один рік, складають 1200, 24 грн., за десть років прострочення складає 12 002,40 грн.

Вказаний розрахунок позивача відповідачем не спростовано.

З огляду на зазначене, колегія суддів, установивши, що рішенням суду з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти в розмірі 40 008,50 грн., приходить до висновку, що таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов'язанням, яке відповідач належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення у сумі 45 489,96 та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 12 002,40 грн., які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Таким чином з наведених вище підстав, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, зокрема про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат, всього на загальну суму 57 491,49 грн.

При цьому, колегія суддів не може взятим до уваги заяву відповідача ОСОБА_5, яку він надав суду апеляційної інстанції про застосування строку позовної давності та відмовити в позові ОСОБА_2 саме з цієї підстави, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовну давність.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності, подана до винесення судом першої інстанції рішення по справі, відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (6-738цс15).

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди, визначеної позивачем у сумі 20 000грн. Так нормами діючого законодавства відшкодування моральної шкоду у зв'язку із порушенням грошового зобов'язання допускається лише у разі, якщо такі наслідки передбачені законом або договором, що в даному випадку сторонами не обумовлено та законом не передбачено, у зв'язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Тож на підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вирішуючи спір, невірно застосував вимоги матеріального права, в результаті чого дійшов помилкового висновку щодо виниклих правовідносин.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права з ухваленням нового рішення, відповідно до вимог ч.1 п.4 ст. 309 ЦПК України, про часткове задоволення позову.

Оскільки апеляційна скарга позивача задовольняється, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь державислід стягнути судовий збір у розмірі 2138,85 грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 три відсотка річних у розмірі 12 004,40 грн., інфляційні витрати у розмірі 45 489,96 грн., а всього грошові кошти у сумі 57 491,49 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у сумі 2 138,85 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська