У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С. Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта банк», банк) суму боргу у розмірі 973 482,20 грн, пеню у розмірі 2 365 561,75 грн, 3% річних у розмірі 4 480, 99 грн, інфляційні витрати в розмірі 60 287,75 грн, відсотки по вкладу у розмірі 14 908, 95грн., а також відшкодувати судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 28 квітня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем був укладений договір банківського вкладу, який неодноразово переукладався. Востаннє договір банківського вкладу був переукладений 31 жовтня 2014 року та мав строк дії до 30 листопада 2014 року. Відповідно до п. 1.2 договору банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок та приймає від вкладника внесені ним в порядку, передбаченому договором, грошові кошти в сумі 900 000 грн. На суму вкладу банк нараховує проценти у розмірі 21,5 процентів річних. Відповідно до договору банк прийняв грошові кошти на строк до 30 листопада 2014 року. Згідно з п.1.7. договору вклад виплачується вкладнику по закінченню строку залучення вкладу, шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на поточний рахунок вкладника. Відповідно до умов договору грошові кошти були переведені на поточний рахунок вкладника. Згідно звіту про фінансовий стан на дату 29 січня 2015 року загальна сума грошових коштів, розміщених на рахунках клієнта ОСОБА_6 в ПАТ «Дельта Банк» у гривневому еквіваленті складає 973 482,20 грн. З моменту закінчення дії договору та переведення коштів на поточний рахунок ОСОБА_6 намагався отримати гроші через касу банку та банкомата, але ПАТ «Дельта Банк» гроші не повернув. Посилаючись на порушення відповідачем умов укладеного договору банківського вкладу та вимог чинного законодавства, просив задовольнити позов.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на користь ОСОБА_6 суму вкладу з нарахованими процентами у розмірі 973 482,20 грн, 3% річних у розмірі 6 480,99 грн, інфляційні витрати в розмірі 60287,75 грн, відсотки за користування вкладом в розмірі 14 908,95 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що оскільки банк порушив умови договору про повернення внесених позивачем на депозит коштів та нарахованих відсотків, останній має право на стягнення вкладу, отримання інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками та, залишаючи без змін ухвалене ним рішення, виходив з того, що воно є законним і обґрунтованим. При цьому, не відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував запровадження у банку з 2 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та послався на те, що вказані обставини не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки порушення відповідачем прав позивача як вкладника щодо розпорядження власними коштами відбулося до введення тимчасової адміністрації. Даний позов ОСОБА_6 заявлено 23 лютого 2015 року, а також розрахунки стягнутих сум виконані станом на 19 лютого 2015 року, тобто до введення тимчасової адміністрації.

Згідно висновків апеляційного суду, та обставина, що після ухвалення рішення суду позивачем була отримана гарантована виплата у розмірі 200 000 грн, не є підставою для зміни законного та обґрунтованого судового рішення. Сторони не позбавлені можливості уточнити суму стягнення з урахуванням вказаної виплати на стадії виконання.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 квітня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 був укладений договір банківського вкладу, який неодноразово сторонами переукладався. Востаннє договір банківського вкладу був переукладений 31 жовтня 2014 року та мав строк дії до 30 листопада 2014 року.

Відповідно до п. 1.2 договору банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок та приймає від вкладника внесені ним в порядку, передбаченому договором, грошові кошти в сумі 900 000 грн. На відповідну суму банк нараховує проценти у розмірі 21,5 процентів річних. На підставі договору банк прийняв грошові кошти на строк до 30 листопада 2014 року.

Згідно з п.1.7. договору вклад виплачується вкладнику по закінченню строку залучення вкладу, шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на поточний рахунок вкладника.

Відповідно до умов договору гроші були переведені на поточний рахунок вкладника.

Згідно звіту про фінансовий стан на 29 січня 2015 року загальна сума грошових коштів, розміщених на рахунках клієнта ОСОБА_6 в ПАТ «Дельта Банк» у гривневому еквіваленті, складає 973 482,20 грн.

З моменту закінчення дії договору та переведення коштів на поточний рахунок, ОСОБА_6 намагався отримати гроші через касу банку та через банкомати, але ПАТ «Дельта Банк» гроші не повернув.

30 січня 2015 року ОСОБА_6 надав працівникам ПАТ «Дельта Банк» реквізити для зарахування грошових коштів на його рахунок у відділенні ПУМБ «РЦ в м. Київ». Разом з тим, відповідач гроші не зарахував.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, викладеною у постанові № 6-36цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, закінчення строку дії договору банківського вкладу і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Разом з тим, в порушення вказаних норм процесуального права апеляційний суд не надав належної оцінки як доказу укладеному між сторонами у справі договору, не дослідив у достатньому обсязі його умов, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд всупереч вимог ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги про зарахування банком грошових коштів на поточний рахунок позивача, який відкритий в цьому банку, а отже належне виконання ним умов депозитного договору.

Крім того, апеляційним судом не враховано наступного.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд ці положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 3 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (15 червня 2015 року) в банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська