Справа № 317/1176/15-ц
№/п 2/317/173/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Яркіної С.В.,

при секретарі Пономарчук О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ПАТ «Укрсоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання будинків обєктом спільної сумісної власності, визнання права власності на ? ідеальну частку будинків, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на жилі будинки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала під час розгляду справи, до ОСОБА_4, третя особа: ПАТ «Укрсоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання будинків обєктом спільної сумісної власності, визнання права власності на ? ідеальну частку будинків, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на жилі будинки, зазначивши, що в червні 1986 р. вони з відповідачем стали проживати однією сімєю, тобто вступили в фактичні шлюбні відносини.

24.04.1987 р. у них народився син ОСОБА_5. Весь цей час вони проживали з відповідачем однією сімєю, вели спільне господарство, виховували сина, позивач вважає, що між ними існували сімейні відносини.

В жовтні 2001 р. вони придбали жилий будинок № 54 по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області за договором купівлі-продажу, стороною якого був ОСОБА_4 і свідоцтво про право власності він отримав тільки на себе.

14.05.2001 р. вони також придбали будинок 54-а по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області, розташований на земельній ділянці площею 551 кв.м, тому позивачка також вважає цей будинок спільною сумісною власністю.

Позивачка вважає, що зазначені будинки набуті під час проживання сімєю з відповідачем, набуті за спільні кошти внаслідок спільної праці, а тому вони є спільною сумісною власністю.

Крім того, ОСОБА_4 в 2001 р. приватизував земельну ділянку по вул. Чорноволенко, 54 в с. Нижня Хортиця, та отримав державний акт, який на думку позивача підлягає автоматичному скасуванню.

Після припинення спільного проживання відповідач запевнив позивачку, що відшкодує їй вартість 1/2 частки майна, про що свідчать надані ним розписки, але до теперішнього часу цього не зробив, у звязку з чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, підтримав позовні вимоги з урахуванням уточнень в повному обсязі, посилаючись на придбання спірного майна в період незареєстрованого шлюбу, просив суд їх задовольнити повністю, зазначивши, що спірні будинки та земельна ділянка, на яких вони розташовані придбані під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набуті за спільні кошти внаслідок спільної праці, тому підлягають визнанню спільною сумісною власністю та поділу, а державний акт на земельну ділянку підлягає скасуванню.

Позивачка ОСОБА_3 наполягала на задоволенні своїх позовних вимог, обґрунтовуючи їх тим, що з 1986 р. вона проживала з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. В 1987р. в них народився син ОСОБА_5 і вони вирішили придбати будинок, в якому в подальшому і проживали. На будинок гроші їй дала мама. Окрім того вони разом працювали, отримували спільний дохід і вели спільне господарство. Позивачка пояснила, що 31 грудня 2006 р. відповідач по справі ОСОБА_4, пішов з сімї. Вона продовжувала проживати разом з сином в спірному будинку до 2009 року. В 2009 році вийшла заміж за іншого чоловіка, і після реєстрації нового шлюбу виїхала проживати до чоловіка. При цього, вони із відповідачем по справі домовились, що він продасть спірні будинки та після продажу відшкодує їй ? їх сукупної вартості. Про кредит, який брав відповідач, ОСОБА_3 дізналася лише в 2014р., а до того часу їй нічого не було відомо. Вважає що будинки купувались за спільні кошти.

Відповідач ОСОБА_4 повністю визнав позов, дав пояснення, що вони з ОСОБА_3 проживали разом однією сімєю з 1986р. по 2006 рік, розійшлись з позивачкою приблизно в 2007 році. Відповідач підтвердив, що вони вели спільне господарство, разом працювали і заробляли гроші. ОСОБА_4 підтвердив і той факт, що ОСОБА_3 приймала участь у купівлі будинків. На момент, коли ОСОБА_4 брав кредит, тобто в 2007 році, він з позивачкою вже не жив і стосунків в них не було. Відповідач також пояснив, що коли він писав заяву і повідомляв ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що житловий будинок № 54, який в подальшому був переданий в іпотеку, не є обєктом спільної сумісної власності, - він не знав і навіть не здогадувався, що згідно із чинним на той момент законодавством, таке можливе.

Представник третьої особи ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

01.03.2007 р. між ОСОБА_4 та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» був укладений Договір кредиту № 07П035-К. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 отримав грошові кошти у суми 35 000,00 дол. США, зі сплатою 13%.

01.03.2007 р. в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_4 та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» укладений іпотечний договір № 07П035-І, предметом якого є житловий будинок, який знаходиться за адресою : Запорізька область, Запорізький район, вул. Чорноволенко 54 та земельна ділянка, загальною площею 0,20 га, що знаходиться за адресою: Запорізька область с. Нижня Хортиця, вул. Чорноволенко, буд.54.

Крім того, перед укладенням договору, ОСОБА_4 подав до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 заяву від 01.03.2007 р., якою повідомив, що на момент передачі в іпотеку будинку, а саме предмету іпотеки, в шлюбі не перебуває, однією сімєю з особами, з якими мав би право укласти шлюб не проживав та не проживає, вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка не є обєктом спільної сумісної власності. Приватним нотаріусом перевірено та засвідчено заявлені обставини.

Представник банку вважає, що набув іпотеку в якості забезпечення зобов'язання за кредитним договором в спосіб, передбачений законом.

Крім того, представник зазначає, що посилання позивачки на ч. 1 ст. 74 СК України є недоречним, тому що, на час набуття ОСОБА_4 прав власності на житлові будинки не існувало ще Сімейного кодексу України, відповідно до вимог якого, можна визнати спірне майно спільною сумісною власністю.

Що стосується визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, що належить ОСОБА_4, то у позові не доведено жодного доказу на думку представника третьої особи, які би свідчили про наявність підстав для скасування зазначеного акту.

Крім того, представник третьої особи ОСОБА_2 просила суд застосувати строки позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Як встановлено в судовому засіданні, спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с Нижня Хортиця, вул. Чорноволенко 54 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва на право власності на жилий будинок №158, виданого Розумівською сільською радою 30.10.2001 року, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №13321282 від 24.01.2007р.

Спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с Нижня Хортиця, вул. Чорноволенко 54а, належить ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 14 травня 2001 року, зареєстрованим в реєстрі за №711, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 133221683 від 24.01.2007р.

Тобто, на час придбання будинків діяв КпШС, яким не передбачено поділ майна між чоловіком та дружиною, які не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі.

Сімейний кодекс України набув чинності лише 01 січня 2004 року, а тому не може застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами до набуття ним чинності. Відповідно до Перехідних положень, Сімейний Кодекс України набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має.

Згідно з ч.2 ст.13 КпШС права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Виходячи з вищевикладеного, чинне на 14 травня 2001р. та 30 жовтня 2001 року законодавство не пов'язувало факт перебування у фактичних шлюбних стосунках чоловіка та жінки з виникненням права їх спільної сумісної власності на майно, такими підставами були: спільна праця або придбання за спільні кошти.

Отже, посилання сторони позивача, як правову підставу своїх вимог на ст. 74 СК України - є помилковим.

Суд, керуючись ст. 58 Конституції України та п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, п. 4 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, застосовує при визначенні правового статусу спірного майна положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та Закону „Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України „Про власність", який діяв на час набуття спірних будинків, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Аналогічний підхід рекомендовано застосовувати судам Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року за № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), де у п. 12 зазначено, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", згідно з якими спільною сумісною власністю є: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону „Про власність"). Правила статей 22,28,29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст.17,18 Закону України «Про власність») тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим судом під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, встановленню підлягають не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

З такого по суті розуміння закону виходив суд касаційної інстанції в наданому для порівняння судовому рішенні від 04.07.2012 (№ 6-14503св12).

Така ж по суті правова позиція висловлена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 при розгляді справи за № 6-66цс13 та від 23 вересня 2015 року при розгляді справи за № 6-1026цс15.

У звязку з тим, що відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги, і зазначені обставини підвердили свідки: ОСОБА_5, ОСОБА_8Є , ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсно проживали разом, як одна cімя, мають спільного сина, вели спільне господарство, та разом працювали, - суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 з 1986 року по 31 грудня 2006 року проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Кошти, внесені для придбання спірних будинків були набуті внаслідок спільної праці позивача та відповідача, при цьому в цей час вони у шлюбних відносинах з іншими особами не перебували, що підтверджується паспортами, свідоцтвом про народження їх сина ОСОБА_5, батьком в якому записаний відповідач ОСОБА_4І.( а.с. 35), записом акту про шлюб (ОСОБА_10 №2 а.с. 2), поясненнями позивача, показами свідків, а також визнання даних фактів самим відповідачем ОСОБА_12.

У звязку з тим, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності на спірні будинки, визнання права власності на ? ідеальну частку спірних будинків, державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на жилі будинки №54 та 54а по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області - підлягає скасуванню.

Судом не береться до уваги клопотання представника третьої особи про застосування строків позовної давності, так як згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України та ст. 30 ЦПК, заява про застосування строку позовної давності може бути подана лише стороною чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви (постанова ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15; постанова ВСУ від 18.03.2015 № 6-25цс15). Це також підтверджується п. 2.1 постанови пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 13 від 29.05.2013 року. Окрім того, слід зазначити, що в судовому засіданні було зясовано, що відповідач ОСОБА_4 не бажає застосовувати строки позовної давності.

Разом з тим, суд не погоджується з позовними вимогами позивача в частині визнання недійсним (скасування) державного акту на право власності на земельну ділянку II ЗП №060047, виданому ОСОБА_4, на підставі рішення виконкому Розумівської сільської ради №170 від 18.10.2001р. з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Розумівської сільської ОСОБА_12 народних депутатів №170 від 18 жовтня 2001 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,20 га, яка розташована на території с. Нижня Хортиця, вул. Чорноволенка 54 Розумівської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 49). На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_4 отримав державний акт, серія II-ЗП №060047, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3025.

Відповідно до ч. ст.23 ЗК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_12 народних депутатів.

Згідно із ст. 28 ЗК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, припинення права приватної власності на землю можливо лише з наступник підстав:

1) добровільної відмови від земельної ділянки;

2) відчуження (продажу) земельної ділянки ОСОБА_12 народних депутатів;

3) викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб;

4) припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 цього Кодексу, а саме у разі систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб;

Згідно ст. 114 цього Кодексу, право власності на землю може бути також припинено, якщо купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними.

Окрім того, земельна ділянка може бути вилучена у особи, якщо судом буде встановлено придбання її за рахунок доходів, одержаних від злочинної діяльності.

Жодної з цих підстав позивачем під час розгляду цивільної справи доведено не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов в частині встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності за ОСОБА_3 на спірні будинки, визнання права власності за ОСОБА_3 на ? ідеальну частку спірних будинків, скасування державної реєстрація права власності ОСОБА_4 на спірні будинки підлягає задоволенню, а в позовних вимогах щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4, - слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 65, 220, 328, 640, 657, ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: «ПАТ Укрсоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, визнання права власності на ? ідеальну частку будинків, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 однією сімєю з 1986 року по 31.12.2006р.;

Визнати будинок №54 та будинок 54А по вул. Чорноволенко, с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області об'єктом спільної сумісної власності;

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку будинку №54 та ? частку будинку №54 А по вул. Чорноволенко, с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на жилі будинки №54 та 54а по вул. Чорноволенко, с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, однак не були присутні в судому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.В. Яркіна