УХВАЛА

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 06 травня 2004 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано заочним рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2014 року. За час перебування у шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення шлюбних відносин відповідач не бере участі в утриманні та вихованні дитини, майнової допомоги не надає. Відповідач працює поліцейським, має гарну заробітну плату, а тому має змогу сплачувати аліменти, але точне місце роботи відповідача їй не відоме. Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 150 дол. США щомісячно, починаючи з 10 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць допущено до негайного виконання.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 жовтня

2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосуваннясудом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із положень, визначених ст. 183 СК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що сторони перебували у шлюбі та мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо.

Дитина на даний час проживає з позивачкою в м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області.

ОСОБА_4, який проживає в Сполучених Штатах Америки, штат Каліфорнія, м. Розвіл, допитаний в порядку судового доручення, пояснив, що на утримання дитини платить 3 200 - 4 500 грн в місяць, що є повним та всебічним забезпеченням усіх потреб дитини в Україні. Згоден сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 150 дол. США.

Крім того, судами встановлено, що згідно з поясненнями представника відповідача - ОСОБА_8 відповідач постійної роботи не має.

Пред'являючи позов, позивачка просила стягувати на її користь на утримання дочки з відповідача щомісячно аліменти в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки він має таку можливість і має гарну заробітну плату та працює поліцейським.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У силу положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Отже, відповідно до ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Проте, розглядаючи справу, суди залишили поза увагою, що законодавство встановлює, що розмір аліментів має бути співрозмірним (пропорційним) із доходами платника аліментів. Закон не ставить розмір аліментів у залежність від соціальних стандартів країни проживання дитини, а пов'язує їх із матеріальним станом батьків, їх можливостей, стану здоров'я дитини, її рівня розвитку, потреб та інших істотних обставин. Крім того, верхня межа аліментів законом взагалі не встановлена. Тобто високі доходи платника аліментів зумовлюють високий розмір аліментів.

При цьому дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, порушили вимоги ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, оскільки вийшли за межі позову, предметом якого є стягнення аліментів у частці від доходу, а не в грошовій сумі.

На порушення зазначених вимог закону суд першої інстанції не врахував матеріальний стан платника аліментів і дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення аліментів у твердій грошовій валюті, оскільки розмір аліментів визначає суд з урахуванням усіх обставин справи та вимог ст. ст. 181-184 СК України і відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не виконав, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув, не перевірив доводів апеляційної скарги, не зазначив конкретних обставин та фактів, що спростовують такі доводи.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік