БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/698/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16 вересня 2016 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1,
за участю секретаря ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ банк» про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року до суду надійшла позовна заява ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24.07.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № R9В, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. з терміном повернення до 24 липня 2016 року та сплатою 31 % річних, а відповідач, в свою чергу, зобовязався належним чином виконувати умови договору та повернути кредитні кошти у строки, вказані в Кредитному договорі. Однак, відповідач не виконує належним чином зобовязання за Кредитним договором, у результаті чого виникла прострочена заборгованість, яка з урахуванням суми боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих у звязку із порушенням зобовязань щодо повернення кредиту, суми боргу за процентами (плата за користування кредитом) з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих у звязку із порушенням зобовязань щодо сплати процентів та комісій, та суми пені, нарахованої у звязку із несвоєчасною сплатою процентів та кредиту у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу становить 88 208 (вісімдесят вісім тисяч двісті вісім) грн. 58 коп. Позивач просить стягнути із відповідача дану заборгованість та судові витрати на свою користь.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ Банк» прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження з первісними позовними вимогами Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви представник ОСОБА_4 посилається на те, що 24 липня 2012 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено Кредитний договір № R9В, за умовами якого Банк зобовязався надати ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000 грн. у порядку та на умовах, зазначених в даному договорі.

Однак, позивач за зустрічним позовом вважає, що протягом всього періоду дії договору та здійснення погашення за Кредитним договором, зобовязання зі сторони Банку здійснювалися неналежним чином відповідно до умов договору і полягають, зокрема, у тому, що наданий графік погашення заборгованості за Кредитним договором не відповідає умовам передбаченим п.п. 3.1., 3.4., 4.5. Кредитного договору, що є порушенням прав ОСОБА_3 як споживача кредитних послуг.

Так, відповідно до п. 3.1. Кредитного договору сума та валюта кредиту становить 100 000 грн. Однак, якщо проаналізувати графік повернення кредиту і процентів, то сума кредиту становить 132 254,66 грн., які позивач у якості кредиту не отримувала, а сума відсотків не 76 215,88 грн., а 82 801,82 грн. Позивач вважає, що ця обставина свідчить про неправомірність дії відповідача, і необхідність здійснити перерахунок, оскільки позивач здійснювала платежі за наданим відповідачем графіком повернення кредиту і сплати процентів. Крім того, у графіку повернення кредиту і сплати процентів передбачено, що розмір щомісячного ануїтентного платежу становить 3 673 грн. Однак, такий розмір щомісячного ануїтентного платежу є завищеним, і за відповідних умов Кредитного договору має становити 3659 грн. Сплата відповідного ануїтентного платежу у розмірі 3673 грн. протягом 48 місяців дає в кінцевому підсумку тіло кредиту не 100 000 грн., а 132 254,66 грн., а сума відсотків не 76 215,88 грн., а 82 801,82 грн. Вказана обставина свідчить про переплати з боку позивача, оскільки платежі здійснювалися відповідно до графіку погашення кредиту і сплати процентів, і необхідність здійснювати перерахунок заборгованості за Кредитним договором. Крім того, п. 1.8. ОСОБА_5 повернення Кредиту встановлює комісійну винагороду за безготівкове поповнення поточного рахунку, що суперечить п. 3.6 Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що унеможливлює стягнення коштів за ним. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які Банк здійснює на власну користь. Враховуючи зазначене, сторона позивача за зустрічним позовом вважає, що Банком всупереч п. 3.6. вказаної Постанови НБУ була списана плата у сумі 11 990 грн. за надання кредиту, по-друге, ОСОБА_3 здійснювала платежі за графіком повернення кредиту і сплати процентів, сума заборгованості є значно меншою, оскільки мало місце нарахування в ануїтентний платіж і відповідної комісійної винагороди, а тому виникає необхідність здійснення перерахунку заборгованості.

З огляду на викладене, просить визнати неправомірними дії ПАТ «ВТБ Банк» щодо зарахування коштів, сплачених ОСОБА_3 за Кредитним договором № R9В всупереч п.п. 3.1, 3.4, 4.5 вказаного кредитного договору, укладеного між сторонами, Також, просить зобовязати ПАТ «ВТБ Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_3 за кредитним договором № №R9В коштів, зобовязати відповідача за зустрічним позовом скласти новий графік погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором.

У судове засідання представник позивача не зявилася. Про місце, час та дату розгляду справи повідомлялася належним чином. До початку судового засідання надала клопотання, в якому просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 проти задоволення первісного позову заперечила у повному обсязі, зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити.

Заслухавши пояснення та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі Банк) та ОСОБА_3 (далі Позичальник) укладено Кредитний договір R9В (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого Банк зобовязався надати Позичальнику грошові кошти у порядку та на умовах, зазначеному у цьому Договорі, а Позичальник зобовязався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Банку Кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі у порядку та на умовах, що встановлені цим Договором.

Як вбачається із п. 3 сума та валюти кредиту становить 100 000 (сто тисяч) грн., термін повернення кредиту до 24.07.2016 року, проценти за користування кредитом становлять 31 % річних.

У матеріалах справи міститься меморіальний ордер № 40273 від 24 липня 2012 року про видачу ОСОБА_3 кредиту у вищевказаному розмірі (а.с. 26).

Відповідно до п. 3.4. та 3.5. Позичальник зобовязався щомісячно, відповідно до ОСОБА_5 повернення кредиту і сплати процентів вносити регулярні рівні щомісячні платежі до 28 числа кожного місяця, що направляються на виконання зобовязань по цьому Договору, а саме на повернення суми кредиту і сплати процентів, які розраховуються таким чином, що в кінці строку дії Договору за умови виконання зобовязань Позичальником заборгованість повністю повертається.

Згідно із п. 5.3.1. Позичальник зобовязався сплатити комісійну винагороду, повернути Банку отриманий Кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі, виконувати інші зобовязання в порядку та строки, встановлені цим Договором.

У разі прострочення Позичальником зобовязань з повернення Кредиту та/або сплати Процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору Позичальник зобовязаний сплатити на користь Банку Пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення (п. 7.1. Договору).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що у ОСОБА_3 за Кредитним договором R9В від 24.07.2012 року утворилася заборгованість у розмірі 88 208 (вісімдесят вісім тисяч двісті вісім) грн. 58 коп., яка складається із:

-поточної заборгованості за кредитом 68 494,14 грн.;

-заборгованості за простроченим кредитом 7 244,08 грн.;

-інфляційні втрати (кредит) 395,78 грн.;

-3 % річних за порушення зобовязань щодо повернення кредиту 72,82 грн.

-сума простроченої заборгованості за відсотками 3 308,40 грн.;

-3 % річних за порушення зобовязань щодо повернення відсотків;

-інфляційні втрати (відсотки) 432,31 грн.;

-сума заборгованості за відсотками за період із 28.05.2014 р. по 10.06.2014 р. 898,97 грн.;

-пеня, нарахована у звязку із несвоєчасною сплатою процентів та кредиту у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу 7314,67 грн.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладені обставини, та враховуючи те, що зобовязання відповідачем за кредитним договором R9В від 24.07.2012 року, укладеному між сторонами, не виконано, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, зустрічний позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст. ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що графік погашення заборгованості не відповідає умовам договору та нормам чинного законодавства.

Оспорюваний позивачем ОСОБА_5 повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг є невідємним додатком кредитного договору, з яким ОСОБА_3 була ознайомлена та погодилась, про що свідчать підписи останньої на кожній сторінці вказаного графіку.

До суду не надано жодних належних доказів невідповідності графіку повернення кредиту умовам договору, окрім самих розрахунків представників відповідача, які не ґрунтуються на вимогах закону та не можуть бути належним доказом доводів зустрічного позову.

Пункт 1.8. ОСОБА_5 повернення Кредиту встановлює комісійну винагороду за безготівкове поповнення поточного рахунку у розмірі 11 990 грн.

Відповідач вважає, що така умова графіку суперечить п. 3.6 Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які Банк здійснює на власну користь.

Разом з тим, на думку суду, вищевказана комісійна винагорода за поповнення поточного рахунку не належить до тих платежів, які заборонено стягувати із споживача та передбачені п. 3.6 вищевказаної Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168

Таким чином, Кредитний договір R9В від 24 липня 2012 року, в тому числі і графік повернення кредиту, укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, судом не встановлені.

Отже, зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 610, 625 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ банк» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 88 208 (вісімдесят вісім тисяч двісті вісім) грн. 58 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 882,10 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.М. Петришин