У х в а л а

іменем україни

14 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

АмелінаВ.І., Попович О.В., СавченкоВ.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_4, на рішення Сумського районного суду Сумської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у 10 січня 2005 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю агрофірмою «Косівщинська» (далі - ТОВ агрофірма «Косівщинська») було укладено договір оренди землі, предметом якого є належна їй земельна ділянка площею 2, 9300 га, що розташована на території Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області, строком на 5 років зі сплатою орендної плати у розмірі 442 грн, яку має бути внесено до 30 числа останнього у звітному році місяця. 01 січня 2009 року між сторонами укладено додатковий договір до договору оренди землі, відповідно до якого строк дії договору оренди змінено з 5 років на 10 років, а розмір орендної плати збільшено до 1083 грн 75 коп. за рік. Посилаючись на те, що відповідач не виконує зобов'язань за укладеним договором, зокрема, систематично не сплачує орендну плату, просила суд, із урахуванням уточнених позовних вимог: розірвати договір оренди землі від 10 січня

2005 року; стягнути з ТОВ агрофірми «Косівщинська» на її користь

2 636 грн 95 коп., з яких заборгованість з орендної плати - 2005 грн 54 коп.,

3 % річних - 120 грн, інфляційні втрати - 511 грн 41 коп.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 15 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_4, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору оренди землі та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Пунктом «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до п. 9 укладеного між сторонами договору оренди землі, з урахуванням додаткового договору до нього від 01 січня 2009 року, орендна плата встановлюється в розмірі 1083 грн 75 коп. за рік, що становить 3,0 % від нормативної грошової оцінки земельної частки (паю).

Згідно із п. 12 вказаного договору орендна плата вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що відповідач систематично не сплачував орендну плату, зокрема, вона не була своєчасно сплачена за 2011-2012 роки, що є підставою для розірвання договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що орендну плату за 2011-2012 роки відповідачем було виплачено 30 грудня 2013 року, тобто із порушенням визначених договором строків, при цьому на час подання позову права ОСОБА_4 були відновлені та повторно не були порушені, а тому підстави для розірвання договору відсутні.

Помилковість вказівки в оскаржуваних рішеннях на те, що несплата орендної плати не була систематичною, виходячи із наведених підстав відмови у позові, на їх законність не впливає та не може тягти за собою скасування судових рішень.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 03 грудня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 15 лютого

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Амелін О.В. Попович В.О. Савченко