АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2685/16 Справа № 201/2907/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України про надання дозволу на виїзд за кордон, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що батьки позивача, відповідач по справі та мама, перебували у шлюбі з 15.05.1982 року по 10.07.2000 року. На момент розірвання шлюбу вона була неповнолітньою, що стало підставою стягнення з відповідача аліментів, які він у добровільному порядку не сплачував, ухиляючись від виконання свого батьківського обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини, а також тоді, коли позивач вже стала повнолітньою, але продовжувала навчання та мала право на утримання відповідно до ст. ст. 180, 199 СК України, відповідач продовжував ухилятися від сплати аліментів, що ставило її та її маму, яка несла весь тягар утримання позивача, у скрутне матеріальне становище. Протягом п'ятнадцяти років з моменту розірвання шлюбу між батьками, позивач чисельно намагалася спілкуватися з відповідачем, але відповідач її життям не цікавився. У теперішній час позивач вирішила виїхати на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, саме тому їй необхідна передбачена законом заява відповідача про його згоду на виїзд позивача, але відповідач як не дає ніякої згоди на виїзд, так і не заявляє будь-яких вимог, що і стало підставою звернення її до суду за захистом прав та інтересів, що охороняються законом. Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, та просила суд розглянути лише позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за кордон, в іншій частині залишити без розгляду.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року ухвалено: позов ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі; дозволити оформлення виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Алчевськ Луганської області, яка зареєстрована АДРЕСА_1, без згоди батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця с. Полукотельніково, Обонянського району, Курської області, Росія.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року залишено без задоволення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року виправлено описку в ухвалі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження по справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Справа розглядалась судовими інстанціями неодноразово.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач по справі є її батьком. У теперішній час позивач вирішила виїхати на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. Батько позивача від надання письмової згоди відмовляється, одночасно не заявляючи ніяких вимог та не мотивуючи своєї відмови. Оскільки відповідач не надає письмової згоди на виїзд доньки (позивача по справі) за кордон на постійне місце проживання і відмовляється будь-яким чином це мотивувати, при цьому не заявляючи будь-яких вимог, суд вважав за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, надати дозвіл на її виїзд на постійне проживання до Держави Ізраїль.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено спір.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд, визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Відповідно до п. 25 підпункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152 "Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасове затримання та вилучення", для оформлення паспорта для виїзду за кордон в разі виїзду на постійне проживання за кордоном, особа додатково подає: засвідчені у встановленому порядку заяви батьків, які залишаються в Україні (або копія рішення суду про позбавлення батьківських прав чи визнання їх безвісно відсутніми). Зазначені в цьому підпункті документи не подаються в разі виїзду до держав, з якими Україною укладено договори про правову допомогу в цивільних, сімейних та кримінальних справах. З країною Ізраїль не укладено договір про правому допомогу, тому у разі виїзду на ПМЖ необхідна згода батьків.

Колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що позивач в своєму позові просила захистити своє порушене право на вільний вибір місця проживання, у реалізації якого їй чинить перешкоди відповідач.

Доводи апеляційної скарги, що справа повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки будь-яких вимог до Головного управління Державної міграційної служби України, яке залучено до участі у справі як третя особа, позивач не заявляла. Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами у справі за зверненням ОСОБА_3 про надання дозволу на оформлення виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль без дозволу батька, свідчать про їх цивільно-правовий характер та розгляд такого спору має відбуватися за правилами цивільного судочинства.

Крім того, у чинному законодавстві відсутні обмеження щодо виїзду повнолітньої особи за кордон, а лише встановлений порядок виїзду за кордон за наявності рішення суду при відсутності згоди батьків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведені обставини на які він посилається, а тому підстав для закриття провадження по справі, колегія суддів не вбачає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь