У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Ізмаїльська міська рада Одеської області, відділу Держземагенства у м. Ізмаїл Одеської області, про встановлення меж земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Ізмаїльська міська рада Одеської області, відділу Держземагенства у м. Ізмаїл Одеської області, про встановлення межі земельних ділянок між будинками АДРЕСА_1 у відповідності до Генплану 1983 року, тобто на відстані 0,84 м від стіни будинку НОМЕР_1 для догляду й проведення поточного ремонту та для забезпечення можливості функціонування аварійних служб у випадку форс-мажорних обставин; зобов'язання відповідачів встановити паркан відповідно до Генплану 1983 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким встановлено межі земельних ділянок НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 відповідно до додатку № 4 до висновку судово-будівельної експертизи № 37/33 2014 від 26 грудня 2014 року. Зобов'язано ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відновити паркан на відстані 0,84 см від стіни житлового будинку літ. А АДРЕСА_1 згідно з додатком № 4 до висновку судово-будівельної експертизи № 37/33 2014 від 26 грудня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з доведеності позовних вимог.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що позивачам ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належить домоволодіння НОМЕР_1, розташоване по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 грудня 2010 року (а.с. 11, 12).

Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживають у домоволодінні АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що між користувачами суміжних земельних ділянок існує спір щодо межі, яка поділяє дані домоволодіння.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (далі - ЗК України), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно зі ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (ч. 5 ст. 158 ЗК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в порушення ст.ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, не перевірив наявності в матеріалах справи даних щодо конфігурації спірних земельних ділянок, їх взаємного розташування, можливого накладення земельних ділянок та точні розміри і координати такого накладення. Дійшовши висновку, що позивачі у встановленому законом порядку набули право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 у межах та розмірах, встановлених Генеральним планом, виготовленим Ізмаїльським МБТІ у лютому 1983 року, залишив поза увагою, що такого плану матеріали справи не містять, побудувавши свої висновки виключно на припущеннях.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, не перевірив на якій правовій підставі користуються відповідачі земельною ділянкою, яка розташована по вул. Крилова, 120 у м. Ізмаїлі Одеської області, не дослідив належним чином правовстановлюючих документів та чи має місце порушення спірної межі зі сторони відповідачів. Разом з цим, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що позивачам відповідно до плану земельної ділянки (а.с. 9) та договору від 15 червня 1981 року була надана земельна ділянка розміром 600 кв.м (а.с. 8), а фактично у їх користуванні знаходиться земельна ділянка площею 749 кв.м.

Не з'ясовано чи відповідає фактичний порядок користування земельними ділянками сторонами правовстановлюючим документам на земельні ділянки та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування.

Разом з цим, не перевіреними апеляційним судом залишились доводи відповідача ОСОБА_8, викладені в поясненнях на апеляційну скаргу (а.с.191-192) де останній зазначав, що обставини щодо спірної межі між суміжними земельними ділянками були предметом судового розгляду, за наслідками якого колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області 15 травня 2013 року було ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (№ 2-2337/11).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко