У х в а л а

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Парінової І.К.,

Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Рівненська кондитерська фабрика» про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав, посилаючись на те, що він 18 квітня 1983 року був прийнятий на роботу до Рівненської кондитерської фабрики «Красная Звезда» (правонаступником якої є ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика») в механічну майстерню слюсарем 4-го розряду.

03 лютого 2011 року його було звільнено з роботи на цьому підприємстві за ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників).

Через п'ять місяців після його звільнення йому було запропоновано повернутися працювати на фабрику, на таку пропозицію він погодився, оскільки на той час у нього не було іншої роботи та можливості заробляти кошти для утримання сім'ї.

20 червня 2011 року між ним та Рівненською кондитерською фабрикою було заключено договір цивільно-правового характеру щодо виконання ним роботи по ремонту та обслуговуванню обладнання. Вказана угода переукладалася і пролонговулася до 31 грудня 2013 року. Наряду із укладенням цивільно-правової угоди він також написав та подав письмову заяву про прийняття його на роботу за трудовим договором. Таким чином він приступив до виконання тієї-ж самої роботи, яку виконував попередньо 28 років підряд, як слюсар ремонтник.

Під час роботи слюсарем ремонтником він отримував грошову винагороду згідно з трудовою угодою у встановленому порядку згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 115 КЗпП України, дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку, з ним проводились постійні інструктажі з охорони праці, він був застрахований в пенсійному фонді України з 2011 року по 2013 рік із зазначенням страхувальника - ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика». Ці обставини, є ознаками трудового договору, більше того відповідно до штатного розпису на підприємстві посада слюсаря , функції якої він виконував , була вільною.

Виходячи зі змісту листа ДПА України від 29 березня 2007 року № 1558/17717-0715 у разі, якщо у цивільно-правовому договорі, зокрема, договорі про надання послуг, зазначено період та час виконання роботи, а також обумовлено надання неодноразової послуги, а щоденне надання послуг протягом місяця поточного року, такій договір носить ознаки трудового договору.

Разом з тим, договір цивільно-правового характеру за певних обставин може бути визнано трудовим, відповідно і відносини, що виникають з укладенням такого договору - трудовими.

Просив визнати договори цивільно-правового характеру укладені між ним та ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» від 20 червня 2011 року, від 03 січня 2012 року, від 02 січня 2013 року та від 04 листопада 2013 року трудовим договором, а відносини що виникли на підставі цих договорів трудовими.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 18 квітня 1983 року був прийнятий на роботу до Рівненської кондитерської фабрики «Красная Звезда» (правонаступником якої є ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика») в механічну майстерню слюсарем 4-го розряду. З лютого 2011 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи на цьому підприємстві за ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників).

20 червня 2011 року між позивачем та ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» було укладено цивільно-правовий договір по ремонту та обслуговуванню обладнання, що пролонгувався до 31 грудня 2011 року. 03 січня 2012 року було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31 грудня 2012 року. 02 січня 2013 року було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до п. 1.1.1 цівільно-правового договору, замовник (ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика») доручає, а Виконавець (ОСОБА_2) бере на себе зобов'язання здійснювати наступну роботу (надалі послуги), а замовник зобов'язується своєчасно прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу (надалі - послуги), а саме послуги з ремонту.

Пунктом 2.1 цивільно-правового договору визначено, що розмір і порядок оплати праці здійснюється згідно з актом виконаних робіт.

ОСОБА_2 надавав ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» послуги з ремонту обладнання, внаслідок чого за цивільно-правовою угодою йому оплачувався результат праці, а не його процес, що оформлялося щоразу актами виконаних робіт, по яких й здійснювалася оплата наданих підприємству послуг.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 905 ЦК України встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Отже ухвалюючи рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: І.К. Парінова

О.В.Ступак