У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 р. м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

ДербенцевоїТ.П., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», та з урахуванням його уточнень, просив визнати його звільнення незаконним, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду.

Позивач вказував на те, що з 05 червня 2013 року перебував з відповідачем в трудових відносинах, з 01 липня того ж року займав посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління.

19 березня 2014 року у зв'язку із політично-територіальними змінами, що мали місце в Автономній республіці Крим у березні 2014 року, йому було запропоновано звільнитись за згодою сторін. 20 березня 2014 року він склав таку заяву, а 21 березня 2014 року його було звільнено з посади за п.1 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на те, що заява про звільнення ним була написана під психологічним та фізичним тиском, погрозами, у присутності озброєних осіб, також на те, що наказ про його звільнення був підписаний заступником голови правління з геології, буріння та розробки родовищ відповідача ОСОБА_4, який не мав на те відповідних повноважень, просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 березня 2014 року по день винесення рішення суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Скасовано наказ № 17-к від 20 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади за ч.1 ст. 36 КЗпП України. ОСОБА_3 поновлено на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», стягнуто на його користь з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 19 655,37 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу - 165 069,62 грн., та 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням цього ж суду від 21 січня 2015 року наказ №17-к від 20 березня 2014 року про звільнення позивача з роботи визнано недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від

25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін..

У касаційній скарзі ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів судової палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб (стаття 1 ЦПК України).

Розгляд справ у всіх судах проводиться усно і відкрито. Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи ( частини 1, 2 статті 6 ЦПК України), про що сторонам надсилається судова повістка, яка повинна містити, інформацію визначену статтею 75 ЦПК України, в тому числі місце, день і час явки за викликом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не був повідомлений належним чином про місце, день і час розгляду справи в суді першої інстанції, про що свідчить відсутність розписки про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення.

Переглядаючи справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державне підприємство «Чорноморнафтогаз», суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, неповідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило останнього надати докази на заперечення проти позову, та безпідставно, на порушення частини 2 статті 303 ЦПК України, відмовив апелянту у прийнятті та дослідженні доказів в суді апеляційної інстанції.

Зазначені факти свідчать про те, що суди попередніх інстанцій позбавили відповідача права на судовий захист та справедливий розгляд справи, що призвело до ухвалення судових рішень з порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження перед судом їх переконливості.

Встановлено, що з 05 червня 2013 року ОСОБА_3 перебував з ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» в трудових відносинах. З 01 липня цього ж року обіймав посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз».

Наказом №17-к від 20 березня 2014 року, підписаним заступником голови правління з геології, буріння та розробки родовищ ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» ОСОБА_4, позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 21 березня 2014 року.

Наказ №17-к від 20 березня 2014 року підписаний заступником Голови правління по геології, бурінню та розробці надр ОСОБА_4.

Також судом встановлено і відповідач не заперечував, що будь-яких повноважень на виконання обов'язків Голови правління підприємства та повноваженнями щодо підписання наказу про звільнення працівників ОСОБА_4 не одержував (а.с.49-50).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заяву про звільнення з роботи позивач змушений був подати внаслідок неправомірних дій з боку нового керівництва підприємства; наказ про його звільнення був підписаний особою, яка не мала на те відповідних повноважень; нарахована позивачу заробітна плата не була виплачена при звільненні.

Суди також вважали доведеними позовні вимоги в частині спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки сам факт позбавлення права позивача на виконання трудових обов'язків та отримання винагороди за працю, а також на отримання нарахованої заробітної плати свідчить про наявність спричиненої позивачу моральної шкоди.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та посадовими або службовими особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків.

Датою початку тимчасової окупації відповідно до статті 1 цього Закону є 20 лютого 2014 року.

Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на момент тимчасової окупації було зареєстровано та здійснювало господарську діяльність на території АР Крим (місто Сімферополь, проспект Кірова/провулок Совнаркомовський, 52/1), яка з 20 лютого 2014 року вважається тимчасовою окупованою Російською Федерацією.

Таким чином звільнення позивача відбулося 20 березня 2014 року - в період, який вже на законодавчому рівні визначено як тимчасова окупація території України, зокрема, Автономної Республіки Крим.

Крім того, встановлено факт збройного рейдерського захоплення Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз».

Зазначені обставини підтверджуються сертифікатом про форс мажорні обставини Торгово-промислової палати України № 2018 від 03 грудня 2014 року.

Згідно п. 9.5.12 Статуту публічного акціонерного товариства «Державне підприємство «Чорноморнафтогаз» у разі відсутності голови правління виконання його обов'язків може покладатися наказом голови правління на заступника голови правління або на члена правління.

ОСОБА_4, який підписав наказ № 17 від 20 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_3, був призначений особами, які захопили українське Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». При цьому ОСОБА_4 не був уповноваженою особою публічного акціонерного товариства «Державне підприємство «Чорноморнафтогаз» і на нього не покладалися обов'язки голови правління, а тому він не мав повноважень щодо прийняття рішення та підписання наказу про звільнення позивача, у зв'язку з чим наказ № 17 від 20 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 є неправомірним, оскільки підписана особою, яка не була наділена належними повноваження. ОСОБА_3 не був звільнений з публічного акціонерного товариства «Державне підприємство «Чорноморнафтогаз» діючим керівництвом, зокрема головою правління ОСОБА_5, який 11 березня 2014 року покинув територію АР Крим та прибув до міста Києва з документами підприємства, які зміг із собою забрати. Трудові відносини з ОСОБА_3 фактично не були припинені в порядку, визначеному КЗпП України.

З матеріалі справи вбачається, що 05 квітня 2014 року позивач знявся з реєстрації в м. Одеса, 10 квітня 2014 року зареєструвався в м. Дніпропетровську (а.с.11), з 24 квітня 2014 року отримує виплату допомоги по безробіттю в розмірі 4 872 грн у Кіровському районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська (а.с. 103).

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не перевірив чи було відомо про ці обставини відповідачу, чи звертався позивач до діючого керівництва публічного акціонерного товариства «Державне підприємство «Чорноморнафтогаз» ОСОБА_3 щодо його незаконного звільнення ОСОБА_4, який підписав наказ № 17 від 20 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_3, та який був призначений особами, які захопили українське Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», чи був звільнений ОСОБА_3 легітимним керівництвом публічного акціонерного товариства «Державне підприємство «Чорноморнафтогаз».

Зазначені обставини мають важливе значення для правильного вирішення спору, однак суди попередніх інстанцій не з'ясували всі ці обставини, не вірно визначилися з характером правовідносин які виникли між сторонами, не надали належної оцінки всім обставина у справі, що призвело до неправильного вирішення спору.

Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив законність судового рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою порушення судом першої інстанції норм процесуального права, щодо захисту на справедливий розгляд справи, залишив без змін рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року.

Таким чином не можна визнати законними та обґрунтованими оскаржувані судові рішення, що в силу частини 2 статі 338 ЦПК України є підставою для скасуванні судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» задовольнити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

С у д д і: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович