Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/1699/16-ц
Провадження №: 2/332/892/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2016 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Мєркулової Л.О.,
при секретарі Попазовій Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд, -
ВСТАНОВИВ :
Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У своєму позові позивач вказав, що з 15 липня 2014 року він, ОСОБА_1 працював у Публічному акціонерному товаристві "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" на посаді слюсаря-ремонтника.
15 квітня 2015 року позивач надав до відділу кадрів повістку оформлену відповідно до Додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою КМ України від 21 березня 2002 р. N 352.
Як було роз`яснено позивачу, що він підлягає звільненню у зв`язку із призовом на строкову військову службу. Позивач не мав бажання звільнятися із займаної посади, однак. як запевнив працівник відділу кадрів, що адміністрація відповідача діє у відповідності до Закону та позивач підлягає звільненню.
15 квітня 2015 року його було звільнено з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу, п. З ст. 36 КЗпП України, що підтверджується Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 121 від 15.04.2015 р.
Позивач вважає звільнення незаконним з наступних підстав.
Згідно статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. При цьому, у частині п`ятій статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом № 1126-VII від 17.03.2014 р. оголошено проведення часткової мобілізації.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України 15 січня 2015 року, та набравши законної сили 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Запорізької області. Тому числі на території Запорізької області.
В пункті 7 зазначеного Указу Президента України, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Таким чином, згідно чинного українського законодавства, після оголошення Президентом мобілізації, в Україні наступає особливий період.
Законом України від 27 березня 2014 року № 1169- VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (набрав чинності з 01 квітня 2014 року) внесено зміни до КЗпП України, законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», норма щодо збереження за громадянами, які призвані на строкову військову службу на особливий період, місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, набула чинності з 08.02.2015 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VIII, тобто на дату звільнення позивача була чинною.
Відповідно до ч. З ст. 119 КЗпП України (в редакції на квітень 2015року),за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, громадянам України, покликаним на строкову військову службу, так само як і мобілізованим на військову службу в період мобілізації, Законом встановлені гарантії щодо збереження робочого місця (посади) на підприємстві, установі, організації і середньої заробітної плати на період не більше одного року.
3 11 червня 2015 року ч. З ст. 119 КЗпП України діє у новій редакції, а саме слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період». При цьому, слова «військова служба» охоплюють слова «строкова військова служба», тобто законодавцем дано більш розширене тлумачення поняття «військова служба».
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п. З ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно- мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII.
Крім того, як уже зазначалося, статтею 119 Кодексу законів про працю України визначено, що працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.
Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою Постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями).
Відповідно до наданої ПАТ "Запоріжсталь" довідки про заробітну плату за № 16/2497 від 18.05.2016 р. заробітна плата позивача за лютий 2015 року становить 5572 грн. 91 коп. та за березень 2015 року - 3454 грн. 29 коп., що разом складає 9 027 грн. 20 коп.
Кількість відпрацьованих робочих днів у березні 2015 року - 22, у лютому 2015 року - 20, що разом становить 42 днів.
Середньоденна заробітна плата позивача, виходячи із розрахунку (9027 грн. 20 коп. : 42 днів) складає 214 грн. 93 коп.
За період з 15 квітня 2015 року по 30 травня 2016 року (день написання позовної заяви), виходячи з розрахунку робочих днів помісячно за вищевказаний період було 277 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2015 року по 30 травня 2016 року складає: 277 (робочих днів) х 214 грн. 93 коп. (середньоденна заробітна плата) = 59 535 грн. 61 коп.
Відповідно до ст. 233 КЗпПУ, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до Наказу (розпорядження) про звільнення з роботи № 121 від 15.04.2015 р., позивач був звільнений 15 квітня 2015 року. Як вбачається із іменного списку на військову команду № НОМЕР_1 , позивач з`явився до військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_1 і на наступний день був відправлений у військову частину для проходження військової служби.
Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 120 від 24.04.2015 р., позивач 24 квітня 2015 року був уже зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 .
Відповідно до довідки про проходження служби, позивач на даний час являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_4 на посаді навідника (ПКМ) 7 роти охорони 101 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до ч. 4 п. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.
У зв`язку з тим, що за час перебування позивача у складі Збройних Сил України військовий стан на території України введено не було, а діє тільки особливий період, позивачем було пропущено строки позовної давності на звернення до суду, передбачені ч. 1 ст.233 КЗпП України.
У зв`язку з цим позивач порушує питання про поновлення вказаного строку, відповідно до ст.234 КЗпП України.
Так, фактично відразу після звільнення з роботи позивач був призваний на строкову службу. Знаходячись у складі Збройних Сил України, він постійно знаходився на території військової частини у м. Києві виконуючи завдання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Враховуючи підвищений рівень заходів безпеки, пов`язаних з проведенням антитерористичної операції та особливий період діючий на території Держави, позивач не мав можливості вільно виходити за межі частини, у зв`язку з чим він не мав можливості звернутися за отриманням кваліфікованої юридичної допомоги чи самостійного звернення до суду.
У своєму позові позивач просить поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" від 15.04.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря- ремонтника з 15.04.2015 року у зв`язку із призовом на військову службу (п. З ст. 36 КЗпПУ)., поновити ОСОБА_1 на посаді слюсаря-ремонтника Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" з 15.04.2015 року, стягнути з Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 535 грн. 61 коп.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, просять позов задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у їх відсутність та надав письмові заперечення проти позову, в якіх просить у задоволенні позову відмовити.
Дослідивши докази по справі, суд приходе до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що між сторонами по справі виникли правовідносини з приводу укладення трудового договору.
Із наказу-розпорядження №164 від 14.07.2014 р., яке додано до заперечень відповідача, встановлено, що позивача15.07.2014 року прийнято до агломераційного цеху ПАТ «Запоріжсталь» за професією слюсар-ремонтник.
Із повістки з військового комісаріату на ім`я ОСОБА_1 ( а.с.12) встановлено, що його призвано на строкову військову службу і зараховано в команду № НОМЕР_1 .
Із наказу-розпорядження № 121 від 15.04.2015 р. ( а.с. 13) встановлено, що з ОСОБА_1 припинено трудові відносини відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу та внесено відповідний запис до трудової книжки.
Із особової картки ОСОБА_1 , яку додав до своїх заперечень представник відповідача, встановлено, що 15.04.2015 року він отримав свою трудову книжку та засвідчив особистом підписом, чим підтверджується факт отримання трудової книжку ОСОБА_1 .
Аналізуючи трудове законодавство , судом встановлено, що станом на 15 квітня 2015 року редакція п.З ст. 36 КЗпП України визначала призов на строкову службу працівника як підставу для припинення трудових відносин, унеможливлюючи звільнення лише працівників, яких призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Пункт.З ст. 36 КЗпП України викладені в цій редакції Закону України №1275 від 20.05.2014 р. і є чинною з 08.06.2014 р. (а не з 08.02.2015 р., як це зазначає позивач).
Суд не прийняв доводи позивача щодо безпідставності припинення трудових відносин, які ґрунтуються на його помилковому визначенні власного статусу: його було призвано на строкову військову службу, а не за призовом під час мобілізації та в особливий період, виходячи з наступного.
У ст. 6 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», визначено види військової служби норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008) як:
- 1 строкова військова служба;
- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
- військова служба за контрактом осіб рядового складу;
- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також - вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети - військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);
- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;
- військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Тому, суд вважає. виходячи з фактичних обставин справи, що підтверджується доказами, наданими позивачем, ОСОБА_1 , що його призвано саме на строкову військову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Із наказу військового комісару Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя «Про призов громадян на строкову військову службу» №28 від 13.03.2015 року (а.с.16), встановлено, що протягом квітня-травня 2015 року в Україні, і, зокрема в м. Запоріжжі, здійснювався черговий призов громадян, 1995 року народження, яким в період чергового призову виповнилось 20 років. Тобто осіб, які не мають фахового досвіду несення військової служби. Цей призов здійснювався на підставі Указу Президента «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» .
Із довідки проходження служби на солдата ОСОБА_1 (а.с.15) встановлено, що ОСОБА_1 проходив саме строкову військову службу.
Відповідно до ч.7 ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» метою строкової служби є здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь збройного захисту Вітчизни.
У відповідності до виданого комісаром Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя Наказу «Про призов громадян на строкову військову службу» від 13.03.2015 р. №28 ОСОБА_1 отримав повістку про його призов на строкову службу, якою йому повідомляється про його зарахування к команду №244 та запропоновано з`явитися 22.04.2015 р. на збірний пункт .
Якби ОСОБА_1 призививася в межах реалізації приписів Указів Президента «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. №303/2014, від 14.012015 р. №15/2015 він мав бути досвідченим військовим, належати до однієї з категорій військовозобов`язаних, оскільки в межах мобілізації здійснюється призов військовозобов`язаних, резервістів (тобто осіб, які мають досвід виконання військового обов`язку) та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
А ОСОБА_1 проходив службу солдатом і станом на квітень 2015 року пільг щодо збереження місця роботи та середнього заробітку не мав.
Тільки, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року №433-УІІ (який набув законної сили з 11.06.2015 р.), за працівниками, призваними на строкову військову службу зберігається місце роботи, посада й середній заробіток, тобто зберігаються трудові відносини з працівником.
Статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 58 Конституції України визначено принцип прямої дії законів, за яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
У зв`язку з чим, ані положення Закону України №433, ані інші Закони України не передбачають надання зворотної сили Закону України №433, тобто не передбачає поширення дії цього Закону, зокрема в частині надання гарантій, передбачених ч.3 та ч.4 ст. 119 КЗпП України, на працівників, призваних на строкову службу до набуття чинності цим Законом.
Таким чином, станом на 15 квітня 2015 року пільги та гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП стосовно збереження середнього заробітку до 11.06.2015 року розповсюджувались на осіб:
призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (окремий вид військової служби, передбачений п.2 ст.6 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу»); а не на працівників, яких призвано на строкову військову службу.
Щодо пропуску строку, визначеного ст.233 КЗпП України
Відповідно ч.І ст. 233 КЗпП України, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або мав дізнатися про порушення свого права, а по справам про звільнення - в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Окрім того, в силу п.2 ч.І. ст. 232 КЗпП України спори про поновлення на роботі віднесено до виключної компетенції суду.
Суд вважає, що позивачем не наведено поважних в розумінні чинного законодавства причин пропуску строку позовної давності, а тому вважає, що відсутні підстави для його поновлення.
Суд не прийняв посилання позивача на п.4 ст.263 ЦК України щодо зупинення перебігу строку позовної давності , оскільки ця норма може застосовуватися лише за умови переведення Збройних Сил України або інших створених відповідно до закону військових формувань на воєнний час.
Станом на сьогоднішній день жодне військове формування в Україні не переведено у військовий стан, а тому застосування даної норми не припустимо.
Статтею 264 ЦК України визначено вичерпний перелік випадків переривання строків позовної давності, до складу якого не віднесено вимоги щодо поновлення на роботі, а також інші вимоги, які витікають з трудових правовідносин.
Суд вважає, що дії відповідача є законними та грунтуються на чинних на момент виникнення спірних відносин нормах законодавства України.
Тому, суд приходе до висновку, що позов ОСОБА_1 не обґрунтований , не знайшов своїх доказів і тому задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 233, 234, ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду шляхом подачі протягом 10 днів апеляційної скарги з дня проголошення рішення.
Рішення набирає законної чинності після закінчення десятиденного строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: Л.О.Мєркулова