Справа № 456/4873/15 Головуючий у 1 інстанції: Гулкевич О.В.
Провадження № 22-ц/783/2313/16 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі: Головуючого судді - Берези В.І., суддів - Крайник Н.П., Мельничук О.Я., за участю секретаря судового засідання - Куцика І.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 53057, 30 грн. боргу за договором позики та 400 грн. витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 551, 20 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд 1-ої інстанції прийшов до невірного висновку про факт укладення договору позики, досліджуючи оригінал розписки. Висновки суду не грунтуються на матеріалах справи і не відповідають твердженням самого позивача, який в своєму позові вказав, що 53057 грн - це сума позики від 20.08.2011 року разом з самостійно нарахованими позивачем процентами, тому є невірним твердження суду , що 53057 грн. - це позика від 03.09.2014 року. Судових рішень у його, відповідача, випадку з цього приводу не існує, висновок суду про наявний борг в сумі 53057 грн . є безпідставним, обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими, не підтверджені матеріалами справи.

Заслухавши суддю - доповідача, апелянта-відповідача, його представника, позивача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги , колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст. 11,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини визнані сторонами, доказуванню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст.. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як встановлено судом першої інстанції, згідно з розписки від 20.08.2011р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір позики, згідно з яким позичив в останнього 3390 грн., 390 доларів США і 195 євро, які зобов'язувався повернути не пізніше 20 листопада 2011р. У випадку неповернення боргу у визначений строк відповідач погодився «заплатити 10% указаної суми».

Відповідач не виконав взятих на себе за договором позики зобовязань, що й спонукало позивача звернутися у 2014р. до суду з позовом про стягненя з ОСОБА_2 боргу за договором позики з врахуванням нарахованих відсотків в розмірі 53057 грн. Під час розгляду даної справи ОСОБА_2, згідно з розпискою від 03.09.2014р., зобов'язався сплатити борг в сумі 53 057 грн. протягом наступних 15 місяців (по 3500 грн. в місяць), тому позивач подав суду заяву про залишення позову без розгляду. На підставі поданої заяви суд ухвалою від 12.09.2014р. (справа № 456/3169/14-ц, провадження №2/456/1672/2015) залишив без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 53 057,30 грн.

Окрім того, судом першої інстанції було оглянуто оригінал розписки від 03.09.2014р., який знаходиться у позивача, під час чого відповідач не заперечив того, що частина тексту, а саме: «З моїх слів записано правильно і мною прочитано …. згідний виплатити всю суму за п'ятнадцять місяців, в чому і підписуюсь ОСОБА_2 (підпис)» написана ним власноручно. Інша частина тексту, в якій зазначено, що ОСОБА_2 зобов'язується сплатити борг в розмірі 53057 грн. за п'ятнадцять місяців (по 3500 грн. в місяць) написана позивачем.

Досліджуючи оригінал вказаної розписки, суд зазначив про підтвердження укладення між сторонами договору позики, та зробив висновок про те, що за змістом написаного : «З моїх слів записано правильно і мною прочитано …. згідний виплатити всю суму за п'ятнадцять місяців, в чому і підписуюсь ОСОБА_2 (підпис)» свідчить про те, що відповідачем отримано позику і таку він зобовязується повернути. Та сама розписка із зобов»язанням повернути позику свідчить про її отримання на умовах та у сумі зазначеній у цій же розписці , а саме 53 057 грн.

З висновком суду погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Із правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповіднодо умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доводи апелянта про відсутність підстав вважати позикою суму 53057 грн. згідно розписки від 03.09.2014 року на увагу не заслуговують , оскільки як першу, так і другу розписку відповідач підписав власноручно та не спростував того факту,що за наслідками розгляду першої позовної заяви винесено ухвалу про залишення такої без розгляду внаслідок домовленості з позивачем про розтермінування повернення боргу саме у цій же сумі, яка була визначена у першій позовній заяві, жодних інших сум сторони між собою, окрім зазначеної у розписках, не вказували та не узгоджували . Факт повернення коштів за борговою розпискою з нарахованими відсотками, передбаченими у первісній розписці, розмір боргу в сумі 53 057 грн. підтверджено відповідачем у другій розписці, а це узгоджена між сторонами сума - 53057 грн. враховуючи відсотки прострочення виконання обов»язку, що спростовує твердження про невідповідність суми позики фактичному обов»язку позичальника.

Як видно з матеріалів справи та про що зазначає і апелянт - відповідач, договір позики ним не оспорювався в т.ч. і з тих підстав, про які зазначає у поясненнях у суді апеляційної інстанції - під впливом погроз відповідача, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження цих обставин.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин, належним чином з»ясував обставини справи та застосував правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин .

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Береза В.І.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.