Єдиний унікальний номер 219/6523/15-ц Номер провадження 22-ц/775/889/2016
Головуючий у 1 інстанції Медінцева Н.М.
Доповідач Новікова Г.В.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді:Новікової Г. В.,

суддів: Гапонова А.В., Папоян В.В.,

при секретарі: Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом. Посилалась на те, що після смерті чоловіка в 1981 року, та смерті сина в 1994 року, вона залишилася проживати одна за адресою: АДРЕСА_1. Нещодавно їй виповнилося 80 років, вона часто хворіє і потребує сторонньої допомоги згідно рекомендацій лікаря. Відповідач є її давньою знайомою. Відповідачка на початку квітня 2014 року запропонувала їй оформити договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, за що запропонувала свою допомогу щодо забезпечення доглядом, харчуванням, до самої її смерті. Вона погодилась і 25 квітня 2014 року відповідач запропонувала оформити будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 на своє ім»я, щоб після смерті позивачки не потрібно було переоформляти у нотаріуса цей будинок, нести фінансові затрати, і саме вона запевнила позивачку, що саме за це вона буде доглядати її до смерті. Вона самотня, тому повірила і погодилась на умови відповідачки, тому 25 квітня 2014 року підписала якісь документи у державного нотаріуса Другої Артемівської державної нотаріальної контори. Пізніше їй стало відомо, що це були договори купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, і земельної ділянки за цією ж адресою. Під час завершення укладення цих договорів державний нотаріус спитала у позивача, чи одержала вона від відповідачки грошові кошти за будинок та земельну ділянку, але за неї у нотаріуса відповіла відповідачка, запевнив, що все виконано. На той час позивачка вважала, що все саме так і повинно було бути. Крім того, відповідач попередила, щоб позивач нікому із своїх друзів та знайомих не розповідала про укладені нотаріальні договори. Спочатку відповідачка приходила до неї, а з літа 2014 року зовсім перестала відвідувати та приймати участь в її житті. Влітку 2014 року друзі повідомили їй про те, що відповідач проводить ремонтні роботи в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2, та наводить порядок на земельній ділянці за цією ж адресою. Позивач вирішила особисто це побачити, та приїхала до АДРЕСА_2. Там вона побачила, що син відповідачки без її згоди робив ремонтні роботи в будинку, та на земельній ділянці. На запитання, чому її ніхто не питав на це дозволу їй відповіли, що вона вже тут не власник, і викинули її особисті речі.

Просила визнати договір купівлі-продажу недійсним на підставі ст.235 ч.2 ЦК України, оскільки вважала що договір було укладено з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання.Стягнути з відповідачки на її користь судові витрати та за надання юридичної допомоги 2000 грн..

В січні 2016 року позивачем уточнені позовні вимоги,позивачка вважала,що відповідачка ввела її в оману,так як вона юридично не обізнана і на час укладання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки вона не розуміла усіх наслідків, які можуть наступити після укладання цих договорів. Вона була впевнена,що у нотаріуса укладалися договори, пов»язані з її утриманням до смерті.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 14 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що не доведено наявність обману з боку відповідачки при укладанні договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що суд першої інстанції неправильно визначив підстави позову, а саме не звернув увагу на те, що позивачка вказувала підставою для визнання договорів недійсними укладення договору під впливом обману та помилки. Між тим, суд першої інтанції відмовив в задоволенні позовних вимог за недоведеністю вчинення спірних договорів під впливом обману, але залишив поза увагою доводи позивачки про наявність помилки. Суд не врахував пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які узгоджуються з поясненнями самої позивачки, не дав належної правової оцінки віку позивача на момент укладення спірних договорів, стан її здоров'я та той факт, що більше 5 років догляд за нею здійснюють співробітники соціальної служби, оскільки вона потребує стороннього догляду. Суд не перевірив, чи отримувала позивачка гроші за укладення спірних договрорів. Таким чином, на думку позивача, в судовому засіданні були надані всі факти, які підтверджують помилку в підписанні договорів.

В судове засідання з'явилися ОСОБА_2, ОСОБА_4 та її представник за дорученням- ОСОБА_8.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав достатніх доказів того, що договір купівлі-продажу було укладено під впливом обману.

Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину.

Судом установлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1..

25 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договори купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_2 загальною площею 46,10кв.м., житловою площею 26.80кв.м. та земельної ділянки, площею 0,1463.га за цією ж адресою, посвідчені державним нотаріусом Другої Артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В.А..

Згідно пункту 2 договору купівлі-продажу жилого будинку продаж будинку вчинено за 15000 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору.

В пункті 3.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що продаж земельної ділянки вчинено за 25000 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 суду пояснила, що вона мала намір скласти заповіт на відповідачку, щоб та за нею доглядала,однак чоловік ОСОБА_4 умовив укласти договір купівлі-продажу,на що вона погодилася,будучи впевненою,що вони її доглянуть до смерті,поховають та встановлять памятник на могилі.На запитання нотаріуса відповіла,що гроші по угодах отримала. Обман полягав у тому, що підписуючи договори,вона була впевнена,що у нотаріуса укладаються інші правочини,пов»язані з її утриманням.

Між тим, державний нотаріус Другої Артемівської Державної нотаріальної контори Літвінова В.А. в своїх свідченнях підтвердила, що перед посвідченням договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки нею сторонам було роз»яснено всі їх права,обов»язки та правові наслідки правочинів,які вчинялися. За встановленою практикою розрахунок між продавцем і покупцем за придбане нерухоме майно проводиться в присутності нотаріуса до підписання договору купівлі-продажу,або розрахунок за продаж проводиться раніше, про що сторони повідомляють нотаріуса. При підписанні ж договорів сторони усвідомлювали зміст вчиненого.

В письмових поясненнях державний нотаріус Літвінова В.А. зазначила, перед посвідченням договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки сторонам було роз'яснено всі їх права, обов'язки та правові наслідки правочинів, які будуть вчинятися. В її присутності обидві сторони прочитали та підписали договори. Позивач ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій, на стан здоров'я не скаржилась. На час підписання договору жодна із сторін не заявляла про те, що договір вчиняється нею внаслідок обману, тяжких обставин, під впливом яких вона вчиняє цей правочин, жодна із сторін не перебувала під час посвідчення договору у стані хвороби, не підписувала договір під примусовим впливом та усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними.

За оспорюваними договорами відбулася фактична передача спірного нерухомого майна покупцеві, що не оспорюється сторонами та підтверджується здійсненням державної реєстрації за відповідачкою. Спірне житло у позивача не було єдиним, вона залишилася проживати за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1.

Посилання на те, що суд розглянув спір з приводу визнання договору купівлі-продажу недійсним під впливом обману і залишив не розглянутими позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними по помилці не ґрунтуються на вимогах закону. Оскільки укладання договору під впливом обману з боку покупця та укладення договору купівлі-продажу спірного будинку під впливом помилки з боку продавця є взаємовиключні підстави визнання правочину недійсним. Указані норми ЦК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Звертаючись до суду з позовом, правовою його підставою позивач зазначала підстави обману. Письмової заяви про зміну позовних вимог відповідно до ст. 31, ч. 1 ст. 119 ЦПК України позивач не подавала.

Доводи апеляційної скарги про те, що не отримувала коштів за договорами купівлі-продажу, не можуть бути підставою для визнання правочинів недійсними з підстав обману. Неналежне виконання грошового зобов'язання не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вказані обставини мають бути предметом доказування в іншому цивільному спорі. Посилання позивача на те, що вона не отримала коштів за продаж будинку та земельної ділянки, також не знайшло свого підтвердження, оскільки спростовується п. п.2 та 3.1 спірних договорів, в яких зазначено, що факт повного розрахунку за продане майно підтверджується.

Доводи про те, що судом не враховано похилий вік позивачки, її стан здоров»я,що вона потребує стороннього догляду,правова необізнаність,які вплинули на укладання спірних договорів, судом правильно не прийняті до уваги, оскільки не мають правового значення в даному випадку. Позивач пояснила, що має вищу освіту, тривалий час працювала вчителем української мови та літератури.

Посилання на те, що суд повинен був критично оцінити пояснення нотаріуса щодо обставин укладання спірних договорів,є безпідставними, оскільки нотаріус несе відповідальність за свої професійні дії, дії нотаріуса щодо вчинених правочинів не оскаржувалися і підстави недовіряти нотаріусу відсутні.

Той факт,що відповідач не підтвердила наявність коштів для оплати будинку та земельної ділянки за договорами купівлі-продажу не може вплинути на правильність висновків суду першої інстанції,оскільки правочини оспорювалися з інших підстав.

Наявність умислу в діях ОСОБА_4, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З урахуванням установлених у справі обставин й вимог закону, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, виходячи з того, що ОСОБА_2 належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про введення в оману продавця за спірними договорами купівлі-продажу щодо обставин, які впливають на їх укладення, не надала.

Так, відповідно до п. 2;3.1 договорів купівлі-продажу продавець підписом у цьому договорі підтвердив свою згоду з умовами розрахунку за проданий будинок та земельну ділянку, визначеними в договорі. Крім того, положеннями пунктів 10 - 12 указаного договору сторони засвідчили, що їх волевиявлення при укладенні договору було вільним і усвідомленим, відповідало їх внутрішній волі, умови договору відповідали реальній домовленості сторін, договір спрямований на реальне настання наслідків, у договорі зафіксовано всі істотні умови, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Отже, дії ОСОБА_4 не були спрямовані на введення в оману ОСОБА_2 щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Допитані судом першої інстанції свідки також не підтвердили наявності з боку ОСОБА_4 дій, спрямованих на введення в оману ОСОБА_2.

Посилання позивача на те, що даний договір купівлі-продажу будину та земельної ділянки вчинений позивачем внаслідок обману з боку відповідачки, а тому є підстави для визнання даного правочину недійсним, судом першої інстанції не взято до уваги, оскільки такий факт матеріалами справи та поясненнями позивача, належними та достовірними доказами, не доведений, як того вимагають приписи ст. ст. 10, 11 ЦПК України.

Оскаржуване рішення не є перешкодою для оспорювання договорів купівлі-продажу з інших підстав.

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим. Вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити .

Рішення Артемівського міськрайонного суду від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: