Ухвала

іменем україни

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Євтушенко О.І., Гвоздика П.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання наймачем жилого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 липня 2012 року між департаментом житлово-комунального господарства Херсонської міської ради і ОСОБА_3 був укладений договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є дядьком її матері ОСОБА_2

Зі згоди ОСОБА_3 з травня 2012 року вона стала проживати разом з наймачем однією сім'єю, вести спільне господарство, вони мали спільний бюджет, проводили поточний ремонт, утримували приміщення в належному стані, сплачували комунальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та не встиг зареєструвати її у спірній квартирі, хоча мав такий намір.

На даний час вона продовжує проживати у спірній квартирі, утримувати її, робити поточний ремонт, сплачувати комунальні послуги. Іншого місця проживання вона не має. Проте відповідач відмовив їй в укладенні договору найму спірної квартири.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та визнати її наймачем зазначеної квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 07 квітня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року зазначене судове рішення в частині визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання права користування жилим приміщенням.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з витягом із протоколу засідання міської громадської комісії з житлових питань від 21 лютого 2012 року ОСОБА_3 визнано наймачем квартири, а 10 липня 2012 року між департаментом житлово-комунального господарства Херсонської міської ради та ОСОБА_3 укладено договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Із довідки КП «Дніпровський» від 10 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 був зареєстрований один у спірній квартирі з 01 лютого 1985 року.

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселені між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1983 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 надавав письмову згоду на вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, в ній вона також не зареєстрована.

Крім того, із уточнень ОСОБА_1 до позовної заяви вбачається, що у квітні 2012 року вони разом із матір'ю приїхали для проведення підготовчих курсів та вступної компанії до вищого навчального закладу м. Херсона та стали проживати у спірній квартирі.

Довідкою від 15 травня 2013 року підтверджено, що ОСОБА_1 є студенткою Херсонського державного університету, зарахована до ВУЗу наказом від 11 серпня 2012 року № 164 зі строком навчання до 30 червня 2016 року.

Позивач не заперечувала, що зареєстрована в Іванівському районі в АДРЕСА_2.

Таким чином, позивачем не доведено, що спірна квартира була її постійним місцем проживання і що саме на таких умовах ОСОБА_3 надавав згоду на вселення її до квартири.

За встановлених обставин апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою та ухвалив нове рішення про відмову в позові в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

П.О.Гвоздик

О.М.Ситнік