Справа № 541/3209/15-ц
Номер провадження 2/541/206/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 липня 2016 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді - Андрущенко-Луценко С.В.,

при секретарі - Калініченко Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в :

24.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

05.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Миргородського міськрайонного суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Ухвалою суду від 06.04.2016 року обєднані в одне провадження первісний та зустрічний позов (а.с. 73).

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 при судовому розгляді справи позов підтримав. Пояснив, що позивач ОСОБА_1 станом на 2012 рік очолював підприємство, яке займалося в Хмельницькій області господарською діяльністю по виробництву ковбасних виробів. Його регіональним представником по м. Миргороду та м. Лубнах Полтавської області був ОСОБА_4 і всі господарські операції по реалізації продукції проводилися ОСОБА_1 через ОСОБА_4, тобто офіційних бухгалтерських документів, які підтверджують наявність господарських відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає. ОСОБА_4 реалізовував ковбасні вироби ОСОБА_2 на підставі усної домовленості, а кошти за реалізований товар передавав ОСОБА_1 Спочатку ОСОБА_2 своєчасно розраховувався з поставщиком за отриманий товар, а потім внаслідок складних життєвих обставин прострочив розрахунок. Станом на день написання розписки ОСОБА_2 мав борг перед ОСОБА_1 за отриманий товар в сумі 40000 грн. В звязку з цим ОСОБА_1 припинив постачати продукцію ОСОБА_2 В той же час, оскільки боргові зобовязання за отриманий товар на суму 40000 грн. у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 залишилися, то позивач через свого представника ОСОБА_4 попросив відповідача ОСОБА_2 написати розписку про отримання ним суми 40000 грн. в борг, та викласти в цій розписці зобовязання повернути такий борг до кінця 2012 року. Така розписка і була написана відповідачем ОСОБА_2 та передана через ОСОБА_4 позивачеві ОСОБА_1 В дійсності коштів в сумі 40000 грн. позивачем відповідачеві ОСОБА_2 як при написанні розписки так і до її написання не передавалося. Фактично в розписці йде мова про суму наявного у відповідача ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_1 за поставлену ковбасну продукцію станом на 29 лютого 2012 року. Після написання такої розписки відповідачем ОСОБА_2 частково було погашено борг за поставлену продукцію в сумі 15000 грн. Залишок боргу на день звернення позивача з даним позовом до суду становить 25000 грн. З метою досудового врегулювання спору позивачем направлялася відповідачеві претензія стосовно повернення залишку боргу, яка залишилася без відповідного реагування. Зважаючи на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики позивач набув право на отримання суми боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та на отримання 3% річних від простроченої суми. В цілому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 46873,36 грн. заборгованості за договором позики.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики просив відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки жодного обману при написанні розписки про позику до ОСОБА_2 застосовано не було.

В судове засідання позивач ОСОБА_5 не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час судового розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 первісний позов не визнав та в його задоволенні просив відмовити з підстав підписання договору позики під впливом обману, оскільки між ним та ОСОБА_4 існували господарські правовідносини по поставці ковбасних та мясних виробів. 29.02.2012 року він мав намір замовити та отримати у ОСОБА_4 партію ковбасних та мясних виробів, але для гарантії оплати цієї партії продукції йому було ОСОБА_6 запропоновано написати вказану розписку на імя ОСОБА_1, що він і зробив. Наскільки йому відомо, ОСОБА_4 ковбасну продукцію отримував у ОСОБА_1, але з даною особою він особисто жодних правовідносин не мав. В дійсності, жодних коштів у борг від ОСОБА_1 він не отримував, ніколи його не бачив та з ним не спілкувався. Про порушення свого права, а саме про застосування до нього обману, наслідком якого стало написання розписки про отримання грошового боргу він дізнався в червні 2013 року після отримання з Миргородського міськрайонного суду ухвали про відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення суми позики. Він звертався до суду в 2013 році з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним. В подальшому, як його позовна заява так і позовна заява ОСОБА_1 ухвалою суду були залишені без розгляду. Просить суд в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до нього про стягнення коштів за договором позики відмовити за безпідставністю позовних вимог, а його зустрічний позов задовольнити та визнати недійсним договір позики з моменту його укладення, як такий що укладений під впливом обману.

Представник відповідача, а по зустрічному позову позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7 просив в задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, а зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики в сумі 40000 грн. задовольнити, оскільки такий договір був укладений під впливом обману і жодних коштів він від ОСОБА_1 не отримував.

Суд заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що як первісний позов ОСОБА_1 так і зустрічний позов ОСОБА_2 до задоволення не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено, що мається розписка (а.с.6, оригінал оглянуто в судовому засіданні), згідно якої ОСОБА_2 взяв в борг від ОСОБА_1 40000 грн. та зобовязується повернути борг до кінця 2012 року. Позивачем ОСОБА_1 визнається, що частково відповідачем йому повернуто борг в сумі 15000 грн., залишок заборгованості на час звернення з позовом до суду складає 25000 грн.

Позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача ОСОБА_2 з претензією з приводу повернення суми боргу (а.с.7).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З пояснень представника позивача ОСОБА_1 та відповідача, а по зустрічному позову позивача ОСОБА_2 вбачається, що в дійсності між сторонами існували господарські відносини з поставки мясних та ковбасних виробів, посредником в яких виступав ОСОБА_4 Дані відносини належним чином оформлені не були.

В подальшому, як стверджує представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 не розрахувався за поставлену продукцію, внаслідок чого у нього склалася заборгованість в сумі 40000 грн. Ці пояснення представника позивача ОСОБА_1 підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_4, який зазначив, що станом на 2012 рік був регіональним представником ОСОБА_1 по м. Миргороду з поставки мясних та ковбасних виробів і станом на лютий 2012 року ОСОБА_2 заборгував позивачеві за поставлену продукцію 40000 грн. , зважаючи на що на прохання ОСОБА_1 він запропонував ОСОБА_2 написати розписку про те що він взяв у позивача по первісному позову в борг в сумі 40000 грн., що і було ОСОБА_2 зроблено. В дійсності таких коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 в борг не займав, в розписці зазначена сума заборгована відповідачем за поставлену продукцію. ОСОБА_2 не був знайомий з ОСОБА_1, ніяких юридично оформлених господарських відносин між ними не було.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 суд пояснила, що її чоловік ОСОБА_4 поставляв ОСОБА_2 ковбасні вироби в м. Миргород. Дані ковбасні вироби чоловік отримував від ОСОБА_1 В подальшому у ОСОБА_2 виникла заборгованість за поставлену продукцію в сумі 40000 грн. і її чоловік на прохання ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 написати розписку про позику на цю суму, що ОСОБА_2 і було зроблено. В дійсності ОСОБА_2 жодних коштів від ОСОБА_1 не отримував і не був знайомим з ОСОБА_1

Оскільки договір позики, як зазначалось вище, вважається укладеним з моменту передачі грошей, то і сама розписка без передання грошей не може бути достатньою правовою підставою для виникнення зобов'язань у ОСОБА_2 повернути обумовлену суму позикодавцю.

Таким чином, встановлені обставини свідчать про відсутність між сторонами правовідносин, зміст яких визначається статтею 1046 ЦК як договір позики.

Правила статті 1053 ЦК щодо новації боргу у позикове зобов'язання, яке може мати місце між тими ж сторонами, до спірних відносин не застосовується.

Пояснення сторін про дійсний характер правовідносин, які склались внаслідок підписання договору позики, можуть бути підставою для іншого способу захисту інтересів позивача ОСОБА_1

Отже, судом встановлено, що договірних правовідносин позики між сторонами не існує, зважаючи на що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми позики.

Не можуть бути задоволені і зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною.

Так, відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України) такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину немає істотного значення.

Безгрошовість договору позики, як реальної угоди, є підставою вважати договір не укладеним, а тому такий правочин не може бути визнано недійсним ( пункт 8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на вище викладене, як в задоволенні первісного позову, так і в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10; 11; 60; 84; 88; 208; 214; 214; 215; 218 ЦПК України; ст.ст. 16; 1046; 1047; 1053; 202; 203; 215; 230 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду, протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Суддя: ОСОБА_9