Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3836/16
Є.У. № 331/972/16 Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, орган опіка та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, про примусове виселення з житлового приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що судовим рішенням від 9 грудня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 (Соборному) в місті Запоріжжі, власником якої являлася позичальник ОСОБА_6 Після відкриття виконавчого провадження зясувалося, що в іпотечну квартиру вселилися без згоди банку відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 з неповнолітньою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Проживання вказаних осіб в квартирі унеможливлює виконання судового рішення про звернення стягнення на житло. Посилаючись на те, що досудову вимогу про звільнення квартири відповідачі не виконали, позивач просив суд на підставі ст.40 Закону України «Про іпотеку» задовольнити позов і виселити відповідачів із спірного житла.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року позов задоволено.

Виселено без надання житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири № 23, що знаходиться в будинку № 24 по проспекту Соборному, що у місті Запоріжжі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не зявилися. Від представника позивача надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із його зайнятістю в інших справах. Відповідачі причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України визнала причини неявки сторін і їх представників неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне житло, на яке судовим рішенням звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, було придбано за рахунок кредитних коштів, а тому відповідачі, які вселилися в іпотечне майно без згоди банку, підлягають виселенню на підставі ст.40 Закону України «Про іпотеку» без надання іншого житла.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, зібраним у справі доказам і вимогам діючого законодавства.

Встановлено, що спірна квартира була придбана третьою особою ОСОБА_6 06 червня 2008 р. за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором, укладеним з ВАТ «Сведбанк», і перебувала в іпотеці у кредитора з 6 червня 2008 року (а.с.6-19).

Судовим рішенням від 9 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 12 грудня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором в загальній сумі 627 623,65 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки спірну квартиру (а.с.113-115).

У листопаді ТОВ «Кредитні ініціативи за договором факторингу набуло право вимоги за кредитним і іпотечним договорами ОСОБА_6, внаслідок чого судовою ухвалою від 1 жовтня 2014 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду від 9 грудня 2010 року (а.с.21).

Постановою головного державного виконавця Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ від 16 листопада 2015 року за заявою ТОВ «Кредитні ініціативи» відкрито провадження з примусового виконання вищевказаного судового рішення (а.с.23).

За даними єдиної абонентської служби Запорізької міської ради станом на 20 листопада 2015 року в спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 і неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.28).

3 грудня 2015 року Кредитор направив відповідачам досудову вимогу про добровільне виселення із спірної квартири, яке останніми не виконано (а.с.29-36).

Судом також встановлено, що позичальник ОСОБА_6 свої зобовязання за кредитним договором так і не виконала, судовим рішенням від 1 грудня 2015 року з неї і поручителя ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» стягнута заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 1 528 369, 51 грн. (а.с.129-132).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Оскільки спірне житло було придбано за рахунок кредиту, попереднім судовим рішенням на нього було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виселення відповідачів без надання іншого житла.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 3 лютого 2016 року по справам 6-1449 цс 15, 6-2947 цс15, від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1484 цс 15 тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не набуло право вимоги за кредитним і іпотечними договорами, являються неспроможними. Вказані обставини були предметом судової перевірки і встановлені судовими рішеннями у справах про заміну стягувача у виконавчому провадженні, про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому в силу ст.61 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення позивачем досудової процедури виселення також безпідставні, оскільки спростовуються вищевказаними письмовими доказами, із яких вбачається, що у грудні 2015 року товариство направило відповідачам досудову вимогу про виселення, яка останніми не виконана.

Доводи апеляційної скарги про відсутність дозволу органу опіки і піклування на реалізацію спірного житла не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За умовами договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить їй на праві власності та до укладення цього договору ні предмет іпотеки, ні будь-яку його частину нікому будь-яким способом не відчужено, не передано в оренду, найом, користування на будь-яких інших підставах, він не є предметом податкової застави, судового спору і не перебуває під забороною (арештом), треті особи не мають на нього будь-яких прав, в тому числі прав та вимог, що підлягають державній реєстрації відповідно до чинного законодавства. Іпотекодавець свідчить, що вона ні з ким не проживає однією сімєю і не має осіб, які б стверджували наявність такого факту та заявляли свої права на майно, яке набуто ними за час спільного проживання і належить їм на праві спільної сумісної власності. Іпотекодавець зобовязався, в тому числі, не передавати предмет іпотеки в оренду, найом, користування на будь-яких інших підставах іншим особам без попередньої письмової згоди іпотекодерджателя (а.с.15-16: п. 4, 9.1 Договору іпотеки).

Відповідачами, які вселилися в спірну квартиру після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя, не надано належних і допустимих доказів на дотримання порядку їх вселення, передбаченого п.9.1 Іпотечного договору.

На момент укладання договору іпотеки (2008 рік) ОСОБА_4 мати неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, права користування іпотечним майном не мала, вселилася в спірне житло після передачі його в заставу без згоди заставодержателя.

Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо іпотекодавець і законний представник неповнолітньої дитини вчиняють дії, які впливають на права дитини, вони повинні діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від іпотекодавця таких дій.

Вселення іпотекодавцем без згоди банку в іпотечне майно відповідачів, відсутність дозволу органу опіки і піклування на реалізацію іпотечного майна не може бути підставою для відмови у їх виселенні.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позову є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Разом з тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального права і поклав судові витрати в тому числі і на неповнолітню ОСОБА_5, яка від сплати судового збору звільнена.

В зазначеній частині оскаржуване рішення на підставі ст.ст.83 ч.5, 309 ЦПК України підлягає зміні: понесені Банком судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції на суму 1378 грн. підлягають розподілу між відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках.

Керуючись ст. ст. 307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року по цій справі в частині розподілу судових витрат змінити. Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» по 689 грн. (шістсот вісімдесят девять гривень) з кожної в рахунок компенсації судових витрат зі сплати судового збору в суді першої інстанції.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: