Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Демяносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про припинення договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 червня 2007 року між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір № 14706-мк. На забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань 21 червня 2007 року між ОСОБА_4 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки № 1406-мк. Зазначила, що 30 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким кредитну угоду викладено у новій редакції, у зв'язку із чим 30 липня 2013 року між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки від 21 червня 2007 року № 1406-мк, яким змінено всі істотні умови договору поруки. Оскільки ОСОБА_5, починаючи із лютого 2014 року, тобто більше шести місяців, не виконує умови кредитного договору та не вносить щомісячні платежі, тому просила припинити договір від 30 липня 2013 року № 1 про внесення змін до договору поруки від 21 червня 2007 року № 1406-мк.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 листопада 2015 року позов задоволено.

Припинено договір поруки від 30 липня 2013 року «Про внесення змін № 1 до договору поруки № 1406-мк», укладений між ОСОБА_4 і ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 14 січня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 просила припинити саме договір від 30 липня 2013 року № 1 про внесення змін до договору поруки від 21 червня 2007 року № 1406-мк та обґрунтовувала свої вимоги тим, що банк не повідомив її як поручителя про існування боргу і не виконання боржником його обов'язків за кредитним договором та до цього часу не направив їй жодної юридичної вимоги про виконання зобов'язання.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11, право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Крім того, припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12).

Із врахуванням вищевикладеного правильним є висновок апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції, яким визнано припиненим договір про внесення змін до договору поруки, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, адже, як правильно зазначив апеляційний суд, способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Крім того, апеляційний суд у рішенні правильно зазначив, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку; правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, у межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ст. ст. 11, 303 ЦПК України, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд розглянув справу «звужено лише в межах тексту позовної заяви, а не за матеріалами цивільної справи і наявними в ній доказами», висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.В.Маляренко