Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №335/6300/15
Провадження №22ц/778/2158/16 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.Ю.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Стрелець Л.Г.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Рублічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Філіпової Лариси Петрівни, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ «УкрСиббанк».

В обґрунтування позову зазначав, що 23.11.2006 року між ним та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №0, за умовами якого він отримав кредитні кошти в розмірі 120 190 грн. В цей же день між сторонами укладено договір іпотеки №0/3. Проте зі змістом договору він не мав можливості ознайомитися, оскільки працівники банку його прискорювали з підписанням, йому не було роз'яснено з якою метою та для чого вказаний договір іпотеки підписується. Але оскільки йому необхідно було отримати кредит, поставив підпис на вказаному договорі. Як пізніше з'ясувалось, підписаний договір містив умову за якою він своїм майном забезпечив у повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань ОСОБА_6 З останнім позивач не знайомий.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсним договір іпотеки №0/3 від 23.11.2006 року, укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. за №4652, зобов'язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Філіпову Л.П. скасувати заборону на відчуження та іпотеку з житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1, накладені за договором іпотеки №0/3 від 23.11.2006 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судове засідання апеляційного суду, сторони, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, не з'явились, що у відповідності до приписів ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 листопада 2006 року між позивачем ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір іпотеки за №0/3. Вказаний договір був підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. За умовами цього договору п.1.1 та п.1.4 позивач ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.3-5).

Пункт 1.2 вказаного договору іпотеки містить умову, на підставі якої позивач просив суд визнати недійсним вказаний договір, а саме: що іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань боржника ОСОБА_6 за кредитним договором №/2 від 23 листопада 2006 року по поверненню кредитних коштів у сумі 23800доларів США (а.с.3).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції ґрунтовано виходив з того, що позивач ОСОБА_3 23 листопада 2006 року уклав з відповідачем кредитний договір №/2, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 23800доларів США для придбання квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором зобов'язався передати вказану квартиру в іпотеку (п.п.1.1., 2.1). Судом проаналізовано, що в оспорюваному договорі у вступній частині правильно зазначені анкетні дані позивача, належність іпотечного майна на праві власності саме позивачу і правильно, зазначено, що іпотекою, зокрема, забезпечено зобов'язання за кредитним договором №/2, який був укладений між сторонами. До того ж, добровільності укладання оспорюваного договору та настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, доводить письмова згода дружини позивача - ОСОБА_5 на отримання ОСОБА_3 вказаного споживчого кредиту та укладання відповідного договору іпотеки (а.с.32).

Суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, що наявність у п.1.2 договору іпотеки №/2 від 23 листопада 2006 року даних про боржника ОСОБА_6 є опискою та не тягне за собою недійсності договору в цілому.

На переконання колегії суддів, допущена описка у п.1.2 оспорюваного договору може бути усунена шляхом внесення змін до договору в порядку ст.651 ЦК України, проте не може бути підставою для визнання цього договору недійсним.

Матеріали справи не містять даних про те, що АКІБ «Укрсиббанк» звертався до ОСОБА_3 з вимогами про виконання зобов'язань боржника ОСОБА_6, отже відсутні докази порушеного права позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір іпотеки забезпечує не існуюче зобов'язання є неприйнятними з вищенаведених підстав.

Проте доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову є прийнятними з огляду на наступне:

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільних справах" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, зважаючи на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду було встановлено, що позов не доведений, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, необхідності у застосуванні до спірних правовідносин строків позовної давності у нього не було.

За таких обставин, посилання на сплив строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову, слід виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на сплив строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: