Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за пошкоджені речі, прийнятої на зберігання, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власницею автомобіля Ford Fokus,р.н. НОМЕР_2. 01 червня 2012 року її чоловік ОСОБА_5 уклав договір довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.), відповідно до умов якого йому було надане місце НОМЕР_3 на автостоянці, розташованій на перехресті вулиць Вілєсова та Гагаріна (на час звернення до суду - вул. Гагаріна, 119) у м. Сєвєродонецьку Луганської області. З 09 липня 2013 року позивач постійно зберігала свій автомобіль на місці НОМЕР_3 вказаної вище стоянки, про що їй щомісячно видавалися квитанції про внесення плати за зберігання транспортного засобу. 06 вересня 2014 року о 03.50 год. на автостоянці сталася пожежа, внаслідок якої згорів автомобіль Land Rover. Від даної пожежі також постраждали інші автомобілі, у тому числі і належний позивачу Ford Fokus, р.н. НОМЕР_2, чим останній завдано матеріальних збитків, розмір яких відповідно до висновків авто-товарознавчої експертизи складає 16 750 доларів США, що станом на день звернення до суду складає 392 745,63 грн. Відповідач прийняла на зберігання автомобіль, проте не виконала умови договору щодо забезпечення його схоронності.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути з ФОП ОСОБА_4 суму заподіяних їй пожежею збитків у розмірі 368 025,98 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду за пошкодження автомобіля, прийнятого на зберігання у ромірі 368 025,98 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено розмір матеріальної шкоди, стягнутої з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, з 368 025,98 грн. до 241 493 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення суми матеріальної шкоди, апеляційний суд виходив із розміру фактичних витрат на відновлення пошкодженого автомобіля позивача.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування відповідачем шкоди, завданої пошкодженням майна, прийнятого нею на зберігання, оскільки такий обов'язок покладається на неї у зв'язку з виконанням умов договору зберігання та не пов'язаний з наявністю її вини у пошкодженні майна.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір на стоянку автомобіля, на підставі якого, остання залишала на автостоянці по вул. Гагаріна, 119 у м. Сєвєродонецьку Луганської області належний їй автомобіль Ford Fokus, р.н. НОМЕР_2, та користувалась місцем НОМЕР_3.

Послуги зі зберігання транспортних засобів ФОП ОСОБА_4 надає як суб'єкт підприємницької діяльності, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 05 серпня 2002 року.

Територія автостоянки, що належить ФОП ОСОБА_4 є охоронюваною.

06 вересня 2014 року о 03.50 год. на автостоянці виникла пожежа, під час якої автомобіль позивача був пошкоджений.

Відповідно до акта про пожежу від 06 вересня 2014 року, складеного комісією за участі працівників ГУ ДСНС, пожежа виникла 06 вересня 2014 року орієнтовно о 03.50 год. у автомобілях Land Rover,р.н. НОМЕР_4, Ford Focus, р.н. НОМЕР_2, і Audi,р.н. НОМЕР_5, що були розташовані на автостоянці по вул. Гагаріна, 119 у м. Сєвєродонецьку Луганської області.

За фактом пожежі органами досудового розслідування розпочато кримінальне провадження за попередньою кваліфікацією за ч. 2 ст. 194 КК України (умисне знищення або пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу).

Згідно з ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Судами вірно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини зберігання.

Оскільки між сторонами було укладено договір зберігання транспортного засобу на автостоянці, то до даних правовідносин застосовуються норми договору та спеціальні норми законодавства, що їх регламентують.

Відповідно до ч. 2 ст. 936 ЦК України договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до п. 1.2. договору довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці ФОП ОСОБА_4, остання забезпечує схоронність транспортного засобу, прийнятого на зберігання у відповідності до Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках (том 1 а. с. 11).

Згідно з п. 3. договору довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці ФОП ОСОБА_4, остання не несе відповідальності за збитки, завдані власнику транспортного засобу у результаті стихійного лиха чи інших обставин, незалежних від власника автостоянки; за схоронність транспортного засобу, який знаходиться на території автостоянки, але не зданого на зберігання у відповідності до Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках.

Відповідно до звіту про причини виникнення пожежі від 08 вересня 2014 року найбільш ймовірною причиною виникнення пожежі, яка сталася 06 вересня 2014 року о 03.50 год. став підпал автомобіля Land Rover,р.н. НОМЕР_4, в результаті занесення джерела запалювання ззовні невідомими особами (том 1 а. с. 21).

За змістом ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог (а.с. 85), відповідач зазначала, що надаючи пояснення під час огляду місця події, охоронець ОСОБА_6 вказував, що намагався усунути возгорання автомобіля шляхом його відкачування, але не зміг цього зробити, так як автомобіль не рухався адже був на ручному гальмі чи на передачі.

Відповідно до п. 37 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, (далі - Правила) автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку.

Згідно з п. 17 Правил транспортні засоби, що знаходяться на автостоянках, повинні бути зачинені на замки, зняті з гальм та передач і зафіксовані від довільного руху. Автостоянки мають бути забезпечені необхідними технічними пристроями для фіксації транспортних засобів.

За змістом п. 25 Правил володілець транспортного засобу, який користується послугами автостоянки, зобов'язаний пред'явити транспортний засіб на огляд черговому приймальнику і після належного оформлення поставити його на місце зберігання, зафіксувавши від довільного руху; виконувати правила техніки безпеки, пожежної безпеки.

Разом з тим, суди обох інстанцій не перевірили доводи відповідача, що в силу Правил транспортні засоби повинні знаходиться на автостоянках знятими з гальм та передач, а позивач у порушення цих положень залишив автомобіль із включеною передачею, що позбавило можливості відкотити автомобіль від джерела пожежі.

Отже, суди у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону уваги не звернули, не встановили наявність вини відповідача в заподіянні шкоди, належним чином не перевірили та не дали оцінки доводам відповідача щодо спростування її вини, оскільки підпал відбувся від джерела запалювання занесеного ззовні невідомими особами, не зазначив, якими належними та допустимими доказами спростовані такі доводи, не перевірив умови договору зберігання, поклав обов'язок з відшкодування майнової шкоди на ФОП ОСОБА_4, не встановивши належним чином причини знищення належного ОСОБА_3 автомобіля.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Зокрема, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на відповідачеві.

Разом з тим, розмір завданої шкоди доводить позивач.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 18 лютого 2015 року ринкова вартість автомобіля, Ford Focus, р.н. НОМЕР_2, станом на час оцінки складає 16 750 доларів США (264 137,45 грн.), вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 575 530,76 грн. Вартість матеріальної шкоди, заподіяної позивачу в результаті пожежі, визначена рівною ринковій вартості автомобіля у сумі 264 137,45 грн. (том 1 а. с. 22-27).

Із матеріалів справи вбачається, що автомобіль було придбано за 198990 грн. з ПДВ 33165 грн.

Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості (ст. 951 ЦК України).

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 18 лютого 2015 року вартість матеріальної шкоди, заподіяної позивачу в результаті пожежі, визначена рівною ринкової вартості автомобіля у сумі 264 137,45 грн.

Разом з тим, позивач просила відшкодувати завдані їй збитки у розмірі 16 750 доларів США, що еквівалентно 368 025,98 грн. (том 1 а. с. 102), 10 000 грн. витрат на правову допомогу, та 500 грн. витрат на проведення експертизи.

Згідно з товарними чеками від 25 лютого 2015 року, виданими ТОВ «Автосервіс-Лада», вартість роботи по ремонту автомобіля Ford Focus, р.н.НОМЕР_2, - 45 990 грн., вартість запасних частин - 195 503 грн. Відповідно до акта прийому-передачі транспортного засобу від 02 червня 2015 року вказаний вище автомобіль після виконання ремонтних робіт передано володільцю. Витрати позивачки на відновлення пошкодженого автомобіля складають 241 493 грн.

Разом з тим, відшкодувавши витрати позивача на відновлення пошкодженого автомобіля у сумі 241493 грн., суди не звернули уваги, що відповідно до ст. 951 ЦК України у разі пошкодження речі - відшкодуванню підлягає сума, на яку знизилася вартість автомобіля.

Отже, суди не встановили розміру суми, на яку знизилась вартість речі, не навели обґрунтованого розрахунку такої суми.

Разом з тим, наслідком неможливості використання автомобіля за призначенням (повного знищення автомобіля) є відшкодування його вартості та повернення залишків автомобіля завдавачу шкоди.

Таким чином, суди не встановили усіх обставин справи, не перевірили докази на їх підтвердження, відповідно до вимог ст. 951 ЦК України не визначили дійсного розміру завданих збитків та способу їх відшкодування.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Крім того, враховуючи те, що на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір» ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2015 року задоволено клопотання ОСОБА_4 про відстрочення сплати судового збору до закінчення касаційного провадження, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_4 в дохід держави.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 вересня 2015 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 4384,80 грн. судового збору за подання касаційної скарги в дохід держави.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська