ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи вимоги тим, що між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач надав відповідачу позику готівкою у розмірі 73 000 грн., які він зобовязувався повернути до 25 грудня 2015 року. Гроші відповідачу були передані в повному обсязі, але в порушення умов договору відповідач жодного платежу не здійснив, чим порушив умови договору.

На підставі зазначеного, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у сумі 77 154 грн., що складається з 73 000 грн. основного боргу, 3650 грн. а інфляційних витрат та 504 грн. 3% річних, а також сплачений при подачі позову судовий збір.

В судове засідання позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на вищевказані обставини.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, посилався на те, що розписка ним була підписана під примусом, тому просив позовні вимоги залишити без задоволення

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог встановив наступне.

Зі змісту статті 626 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) відомо, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи встановлено, що згідно з розпискою від 14.09.2015 року ОСОБА_2 має перед ОСОБА_1 заборгованість в сумі 73 000 грн. та зобовязується повернути борг 2 частинами: перша частина в сумі 40 000 грн. до 15 листопада 2015 року, друга частина 33 000 грн. до 25 грудня 2015 року (а.с.8).

Суд, оцінюючи таку розписку в розумінні положень ЦК України, виходив з наступного.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, укладання договору позики, що у спірних правовідносинах відбулось шляхом написання боргової розписки, мало місце без факту передання грошей, а одержанням відповідачем певного товару (мопеди) для реалізації, та на суму товару, на вимогу позивача, склав розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознакам, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа , - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Крім того, суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, де вказано, що «…за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору…».

Як вбачається із пояснень позивача, ОСОБА_1 надані на реалізацію ОСОБА_2 мопеди у кількості 9 штук із технічними паспортами, а саме: ОСОБА_3 СА12, ОСОБА_4 Діо 34, ОСОБА_3, Сузукі Летс2, ОСОБА_4 51, ОСОБА_4 Діо 34СР, Апрілія СР50, Малагуті Ф15, ОСОБА_3 з2, а відповідач без укладення жодних угод здійснювала реалізацію цього товару і повертав позивачу частину грошових коштів.

Обставини щодо кількості, марки та моделі переданих на реалізацію мопедів визнані відповідачем під час розгляду справи.

Крім того, ці обставини також підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5, який показав, що приблизно у період з травня по вересень 2015 року ОСОБА_1 надані на реалізацію ОСОБА_2 мопеди у кількості 9 штук, при переданні яких у більшості випадків він був присутнім.

Отже, як встановлено та не оспорюється сторонами, що написання відповідачем боргової розписки було пов'язано з відсутністю у ОСОБА_2 грошових коштів для оплати вартості проданих ним мопедів.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).

За своїм змістом новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про наявність правових підстав вважати заміну боргу відповідача перед позивачем позиковим зобовязанням за договором позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначив, що він частково повертав певні суми від продажу мопедів, які є більшими ніж ті, які зазначає позивач.

Проте, будь яких доказів на підтвердження цього факту (розписок про прийняття грошових коштів та інше) відповідачем надано не було, оскільки, за його словами, розрахунки здійснювались без документального підтвердження або будь-якого іншого фіксування.

За таких обставин, суд вважає недоведеним факт повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами ст. 545 ЦК України на підтвердження часткового повернення позики, оскільки боргова розписка залишилась у позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено з пояснень учасників судового розгляду, позика до теперішнього часу позивачу не повернута.

При цьому, відповідач пояснює це тим, що написав розписку під тиском та за категоричною вимогою позивача.

Судом, виходячи з пояснень сторін та свідків, встановлені наступні обставини складання боргової розписки.

Так, 14.09.2015 року під час зустрічі ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який прибув в компанії товаришів, вони між собою намагались дійти згоди щодо остаточного розміру заборгованості за реалізовані мопеди, при цьому ОСОБА_1 спочатку визначена одна сума, яка в результаті переговорів між ними та взаємних підрахунків зменшена до 73000 грн. Досягши домовленості, у машині, в якій приїхав позивач, була складена і підписана розписка.

Зазначені обставини підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6, який був присутній при укладанні та підписанні розписки.

Крім того, зазначений свідок заперечував факт психологічного або фізичного тиску на ОСОБА_2, показавши, що домовленості між сторонами досягнуто мирно.

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Окрім пояснень сторони відповідача, які, в свою чергу, не можуть бути прийняті судом як достатній доказ написання розписки під тиском, будь-якими іншими доказами, що свідчили б про такий факт, не підтверджено.

Також суд зазначає, що відповідач з зустрічними позовними вимоги про визнання договору позики недійсним, як такого, що укладений під впливом насильства, адже відповідачем зазначалось про застосування до нього тиску, до суду не звертався. За його поясненнями, до правоохоронних або будь-яких інших органів з приводу чинення відносно нього тиску або насильства також не звертався.

За наведених обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 96460,00 грн.

Так, позивачем підтверджено укладання договору позики наявною борговою розпискою, фактичне написання якої відповідач не заперечує.

Відповідач в свою чергу не надав належних, достатніх та допустимих доказів того, що розписка написана проти його дійсної волі, під тиском.

За змістом ч.ч. 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема, право заявити клопотання про призначення експертизи та положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів.

При цьому, відповідач, заперечуючи загальну суму вартості мопедів, своїм правом ініціювати призначення експертизи не скористався.

Враховуючи викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підтвердження належними доказами укладення договору позики у вигляді боргової розписки, а також судом встановлено неповернення відповідачем коштів у визначений строк. При розгляданні зазначеного спору, суд переконався, що правостосунки між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним договором позики, такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення боргу у сумі 73000 грн. за договором позики, підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, суд не приймає здійснений позивачем розрахунок інфляційних витрат та 3% річних, оскільки він зроблений за період з моменту укладання договору позики 14.09.2015 року, що суперечить положенням 2 ст. 625 ЦК України про встановлення відповідальності за час прострочення, який починається з моменту несплати боржником грошового зобовязання.

Так, договором позики визначений строк виконання до 15.11.2015 року, тому період прострочення починається саме з цієї дати та становить 106 днів (до 01.03.2016 року).

Таким чином, 3% річних від 37000 грн. становить 322 грн. (37000 грн. х 3% х 106 (кількість прострочених днів) /365 днів.

Індекс інфляції за період з листопада 2015 року по березень 2016 року становить 1,03% (102 х 100,7 х 100.9 х 99,6).

Інфляційні витрати за цей період складають 2350 грн. ( сума боргу) х 1,03 ( сумарний індекс інфляції ) = 73350 грн. - 73000 грн.

З урахуванням зазначеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 з урахуванням частково задоволених майнових вимог (98%) позивача судові витрати в розмірі 756 грн., понесені позивачем при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись, статтями 11, 60, 62, 81, 88, 130, 174, 214, 215, 224, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми у загальному розмірі 75627 грн., з яких сума основного боргу 73000 грн., інфляційне збільшення боргу 2350 грн, три проценти річних від простроченої суми 322 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 756 грн.

У задоволені іншої частини позову відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 29 квітня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова