Провадження № 2/344/2263/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

18 грудня 2015 року позивач ОСОБА_2звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з відповідачем зареєструвала шлюб 26 липня 2003 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2012 року шлюб був розірваний, малолітню доньку залишено на проживання з матірю. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру № 14 загальною площею 76,9 кв.м, що знаходиться за адресою: вулиця Молодіжна, будинок № 52Б, місто Івано-Франківськ, та підвал загальною площею 6,5 кв.м, що знаходиться в будинку № 52Б по вулиці Молодіжна в місті Івано-Франківську. Згідно договору № 35/04 про дольову участь в будівництві (реконструкції) житла від 03.09.2004 року, вартість квартири становить 127 890,00 грн. Крім спільних коштів у розмірі 48 461,00 грн. на купівлю квартири брався кредит у розмірі 79 045,00 грн. За період часу з 10.09.2004 року по 30.12.2012 року сторонами спільно сплачено за квартиру по кредитній угоді № 35/04 від 03.09.2004 року 18 355,33 грн. Після розірвання шлюбу позивачем на виконання зобовязань за кредитною угодою № 35/04 від 03.09.2004 року сплачено грошові кошти у розмірі 60 689,33 грн. За таких обставин позивач просить визнати право власності на 90/100 часток двохкімнатної квартири № 14, що знаходиться у будинку № 52Б по вулиці Молодіжна в місті Івано-Франківську, та право власності на 1/2 підвалу площею 6,5 кв.м, що знаходиться у будинку № 52Б по вулиці Молодіжна в місті Івано-Франківську.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Згідно із ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2012 року, що набрало законної сили 31 грудня 2012 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3був розірваний, малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на проживання з матірю ОСОБА_2(а.с. 9).

За час перебування у шлюбі 15 серпня 2005 року у сторін народилася дочка ОСОБА_4 (а.с. 10).

03.09.2004 року між Івано-Франківським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, Фондом, ОСОБА_3, Позичальником, Товариством з обмеженою відповідальністю «МЖК Експрес-24» укладений договір № 35/04 про дольову участь в будівництві (реконструкції) житла (а.с. 11).

Відповідно до кредитної угоди № 35/04 від 03 вересня 2004 року, укладеної між Івано-Франківським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, Фондом, та ОСОБА_3, Позичальником, Фонд від імені держави надав Позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 79045,00 грн., термін повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди (а.с. 12-15).

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЖК Експрес-24», Івано-Франківським регіональним управлінням Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_3 складений акт прийому-передачі житла згідно з договором про дольову участь у будівництві (реконструкції) житла № 35/04 від 03.09.2004 року (а.с. 16).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с. 17).

На квартиру АДРЕСА_1 складений технічний паспорт, відповідно до якого житлова площа квартири складає 36,4 кв.м, загальна площа - 76,9 кв.м (а.с. 18-19).

ОСОБА_2 вносилися платежі за кредитною угодою 35/04 від 03.09.2004 року: 18.04.2014 року 700,00 грн., 21.10.2014 року 1 300,00 грн., 19.10.2015 року 1 400,00 грн., 08.12.2015 року 1 400,00 грн., 15.12.2015 року 51 654,02 грн. (а.с. 20-26).

09.01.2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЖК Експрес-24», МЖК, та ОСОБА_3, Дольовиком, укладений договір про дольову участь у будівництві, за умовами якого МЖК бере на себе виготовлення проектно-кошторисної документації, будівництво і забезпечення необхідним обладнанням, веде контроль та технічний нагляд за будівництвом житлового будинку за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Молодіжна, 52Б, Дольовик вносить кошти і по закінченні будівництва даного будинку, МЖК виділяє підвал площею 6,5 кв.м в цокольному поверсі в стані придатному для використання (а.с. 27).

ОСОБА_3 сплачено кошти у розмірі 6500 грн. за придбання підвального приміщення та у розмірі 195,00 грн. за послуги по оформленню (а.с. 53).

Відповідно до довідки від 18.12.2015 року № 01-12/125, станом на 17.12.2015 року всі зобовязання за кредитною угодою від 03.09.2004 року № 35/04 виконано у повному обсязі, виданий кредит у розмірі 79 045,00 грн. погашений (а.с. 30).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.01.2016 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів змінено в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню на утримання неповнолітньої дитини, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 900,00 грн., але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, в решті заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.11.2015 року залишено без змін (а.с. 49-52, 28-29).

Заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментних платежів станом на 01.03.2016 року становить 7 200,00 грн. (а.с. 46).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторінта свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається зі змісту ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Згідно з ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Ст. 70 Сімейного кодексу України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюбний контракт не укладений, будь-якої домовленості щодо поділу майна немає.

У судовому засіданні не надано доказів у підтвердження того, що відповідач за не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, що він приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його не в інтересах сім'ї, чи будь-яким іншим способом діяв не в інтересах сім'ї.

Посилання представника позивача на те, що з позивачем залишилася проживати донька, не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки не доведено того, що розмір аліментів, які позивач одержує, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для відступу від рівності частоксуду не надано.

Враховуючи вказані обставини, суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна сторін.

За таких підстав частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними, тобто по 1/2 частині.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності, а частки сторін рівними, тому квартира підлягає поділу між позивачем та відповідачем кожному по 1/2 частині.

Щодо вимог про визнання права власності на 1/2 підвалу площею 6,5 кв.м, що знаходиться у будинку № 52Б по вулиці Молодіжна в місті Івано-Франківську, то суд виходить з наступного.

Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Під час судового розгляду судом не було встановлено, що підвал був переданий відповідачу, оскільки жодних актів прийому-передачі, як того вимагає п. 3.1 договору про дольову участь у будівництві від 09.01.2006 року, не було надано. На дані питання представник позивача не дав відповідей, а до позову жодних доказів не долучив. Також спірний підвал у свідоцтві про право власності та технічному паспорті не зазначений,тобто наявність іншого майна (підвалу), яке придбали сторони за спільні кошти, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 57, 60, 61, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222-233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в порядку поділу майна, придбаного в період шлюбу з ОСОБА_3, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 11 травня 2016 року.

Повний текст рішення суду складений 13 травня 2016 року.

Суддя Л.В. Мелещенко