Справа № 460/4320/15 Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/2840/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Фейір К.О.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, -

встановила:

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 10 лютого 1979 року відділом ЗАГСу Бродівського району Львівської області.

В обґрунтування вимог покликався на те, що подружні стосунки між ними не склались через постійні конфлікти, суперечки, різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у звязку з чим фактичні шлюбні стосунки припинені з 2000 року, коли відповідачка виїхала за кордон, де проживає з іншим чоловіком.

З 2012 року почав зустрічатись з іншою жінкою, з якою має намір одружитись. У звязку з тим, що шлюб з відповідачкою носить лише формальний характер, а примирення неможливе, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що був зареєстрований 10 лютого 1979 року у Підгорецькій сільській раді Бродівський р/б ЗАГС Львівської області, актовий запис за № 1.

Після розірвання шлюбу залишено відповідачу ОСОБА_5 прізвище ОСОБА_5.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_5, з оскаржуваним рішенням не погоджується.

В апеляційної скарзі зазначає, що спору з приводу розлучення між сторонами ніколи не було.

Стверджує, що мотиви в обґрунтування рішення про розірвання шлюбу, не підтверджені жодними доказами та не відповідають дійсності.

Перебуваючи на заробітках завжди пересилала гроші на Україну, за які також жив і позивач, а в час звернення з позовом позивач вів звичний спосіб життя, спілкувався з нею по телефону.

За кордоном живе у працедавців, жодних відносин із іншим чоловіком не підтримує, наміру одружитись з іноземцем не має.

Наведене свідчить про те, що підстави для твердження що сім»ю не можливо зберегти, відсутні.

Просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів приходить переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 10 лютого 1979 року у Підгорецькій сільській раді Бродівський р/б ЗАГС Львівської області, про що зроблено актовий запис за № 1 (а.с. 14).

Від шлюбу у сторін є двоє повнолітніх дітей, донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 7, 8).

З довідки КП «Новояворівськжитло» № 6102 від 01.11.2015 року встановлено, що позивач ОСОБА_6 та його сімя в складі дружини, доньки та сина зареєстровані та проживають ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 4).

Звернувшись в суд з позовом про розірвання шлюбу позивач ОСОБА_6 стверджує, що сім»я сторін розпалась, у звязку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їх розлучення.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Добровільність шлюбу це одна з його основних засад.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції, не дотримуючись роз"яснень, які викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не застосував заходи щодо примирення подружжя, які вживаються у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі надання сторонам строку на примирення.

Під час розгляду апеляційної скарги ухвалою судового засідання від 05.04.2016 року позивачу ОСОБА_6 та відповідачу ОСОБА_5 надано строк для примирення тривалістю 2 місяці.

Після закінчення строку на примирення, в судовому засіданні 14.06.2016 року позивач ОСОБА_6 пояснив, що жодних заходів до примирення він не вживав, надання додаткового строку на примирення не бажає, на його переконання сімя остаточно розпалася, подальшого подружнього життя з відповідачкою не бачить, просить рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу залишити без змін..

Представник відповідачки ОСОБА_4 висловив позицію довірительки про те, що сторонам необхідно надати додатковий строк для примирення, оскільки відповідачка має намір в липні 2016 року приїхати та влаштувати сімейні проблеми.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" дано роз'яснення про те, що якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів приходить висновку, що на даний час у сторін склалися різні характери та погляди на життя, сімя фактично розпалася, сімейного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження сім»ї суперечить інтересам позивача, оскільки він втратив почуття любові та поваги до відповідача, шлюб існує формально, тому такий необхідно розірвати.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_9