Справа № 667/410/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Херсонський міський суд Херсонської області

у складі : головуючого судді Спічак О.Б.

секретаря судового засідання Кирпиченко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Херсонський завод карданих валів» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

22 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Херсонський завод карданих валів» у якому просив визнати недійсним та скасувати наказ № 82-к от 22.10.2014 року ПАТ«Херсонський завод карданих валів» про його звільнення, поновити його на посаді машиніста компресорних установок 4 розряду відділу головного енергетика ПАТ «Херсонський завод карданих валів» з 22 жовтня 2014 року, визнати таки, що працює на повну ставку ( 100 % робочого часу), стягнути з ПАТ«Херсонський завод карданих валів» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22.10.2014 року по 22.01.2016 р.р. в сумі 32004,80, зобовязати ПАТ «Херсонський завод карданих валів» сплатити взноси до Пенсійного фонду за кожен звітний період вимушеного прогулу, виплатити компенсацію за затримку заробітної плати за час вимушеного прогулу по день фактичної видачі заробітної плати, зобовязати ПАТ «Херсонський завод карданих валів» надати звіти до Пенсійного фонду за кожен звітний період вимушеного прогулу для підтвердження повноти його трудового стажу, зобовязати ПАТ «Херсонський завод карданих валів» надати до Пенсійного фонду уточнені звіти за кожен звітний період : листопад, грудень 2008р., січень, лютий 2009 р., з 5 січня по 16 листопада 2010 року щомісячно для підтвердження повноти його трудового стажу, зобовязати ПАТ «Херсонський завод карданих валів» сплатити необхідні податки до Пенсійного фонду за виплачену йому заробітну плату за час затримки виконання рішення суду за період з 16.11.2010 р по 19.01.2011 р. та направити уточнений звіт в Пенсійний фонд за кожен звітний період з 16.11.2010 р по 19.01.2011 р. для підтвердження повноти його стажу. Поновити строк звернення з даним позовом як пропущений з поважних причин.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що з 05.12.1988 року він працював на посаді машиніста компресорних установок 4 розряду енергосилового цеху Публічного акціонерного товариства «Херсонський завод карданих валів». Відповідно наказу № 693 від 26.11.2008 року робата на підприємстві була зупинена з 01.12.2008 року. Наказом №9 від 22 .01.2009 року робота на підприємстві була встановлена в режимі двох днів на тиждень, що підтверджує простій на підприємстві. За період простою з 01.12.2008 року по 01.03.2009 рік заробітна плата та податки до Пенсійного фонду України були виплачені в червні 2009 року, що вплинуло на формування його страхового стажу. Рішеннями судів на його користь були стягнуті заробітна плата за простій у листопаді 2008 року та вимушений прогул за період з січня по листопад 2010 року, які відповідач сплатив лише в січня 2011 року, при цьому податок не заплатив.

Крім того, позивач зазначив, що 19.08.2014 року він був ознайомлений з наказом № 97 від 07.05.2013 року про переведення підприємства на режим роботи заводу тривалістю один день при п»ятиденному робочому тижні та зміні оплати праці в розмірі 0,2 ставки, та з наказом № 19 від 26.06.2014 року про переіменування енерго-силового відділу в бюро головного енергетика. Він відмовився від пропозиції написати заяву про переведення його на інший режим роботи, у зв»язку з чим його було попереджено про звільнення в порядку п.6 ст. 36 КЗпП та вподальшому 22.10.2014 року за наказом № 82-к його було звільнено. Вважає, звільнення незаконним, оскільки зазначені накази не передбачають зміну умов праці, а лише регламентують зміну режиму праці та переіменування відділу.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду , а також зазначив, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог трудового законодавства.

Вислухавши осіб, які з»явились до суду, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини справи та правовідносини між сторонами.

Відповідно даних трудової книжки та наказу ПАТ «Херсонський завод карданих валів» за № 82-к від 22.10.2014 року ОСОБА_1 був звільнений з посади машиніста компресорних установок 4 розряду енергосилового відділу за п.6 ст. 36 КЗпПУ у зв»язку з відмовою від продовження роботи у зв»язку із зміною суттєвих умов праці, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Передували звільненню наступні обставини. Наказом №97 від 17 травня 2013 року у звязку із тяжким фінансовим положенням підприємство перейшло з 22.07.2013 року на режим роботи підрозділів заводу тривалістю один день при 5-ти денному робочому тижні ( 0,2 ставки), та оплату праці за фактично відпрацьований час.

Відповідно наказу № 19 від 26.06.2014 року,що стосується правовідносин між сторонами у справі, було переіменовано енергосиловий відділ ( у якому працював позивач) та бюро головного інженера в бюро головного інженера.

Згідно з п.6 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

За змістом наведеної норми закону та відповідно до розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у пункті 10 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 до істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою відноситься зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад, раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т.ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо. Свої вимоги щодо неправомірного звільнення позивач обґрунтовував відсутністю істотних змін на підприємстві, що встановлено рішенням апеляційного суду Херсонської області від 16 листопада 2010 року.

З дослідженого тексту зазначеного рішення вбачається, що такі твердження позивача є помилковими, оскільки у справі досліджувались накази, які не мають відношення до даного спору.

В той же час необхідно зазначити, що у зазначеному рішенні суд апеляційної інстанції встановив, що запроваджені наказом від 21.01.2009 року на підприємстві зміни режиму роботи шляхом встановлення неповного робочого тижня, до двох днів на тиждень, з оплатою за фактично відпрацьований час є зміною істотних умов праці.

Чинним законодавством підприємство наділене правом самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис (частина третя ст. 64 Господарського кодексу України), власник може на свій розсуд планувати відповідні зміни в організації виробництва і праці.

Відповідно наказу № 97 від 17 травня 2013 року зміни щодо режиму роботи на підприємстві були встановлені у зв»язку із скрутним фінансовим положенням, що унеможливлювало збереження попередніх умов праці.

Наказом № 19 від 26 червня 2014 року у зв»язку зі скороченням штатних одиниць та переіменуванням підрозділів передбачались перерозподіл обов»язків між працівниками з внесенням відповідних змін до Положення про структурні підрозділи та посадових інструкціях.

Станом на час ухвалення рішення накази від 17 травня 2013 року та від 26 червня 2014 року є чинними.

Відповідно матеріалів справи ОСОБА_1 ознайомився з вказаними наказами 19 серпня 2014 року ( а.с.45,46 зворот, та 36 зворот) та його було попереджено про звільнення на підставі п.6 ст.36 КЗпПУ у випадку відмови від продовження роботи за зміненими умовами праці.

З акту від 20 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від переведення машиністом компресорних установок 4 розряду на 0,2 ставки у відділ головного енергетика згідно штатного розпису /а.с.47/.

У зазначеному акті ОСОБА_1 вказав, що він надав заяву про переведення його до бюро головного енергетика на повну ставку, оскільки вважав, що він так і працює та на інший режим роботи відмовляється переходити.

Твердження позивача про те, що він працює на повну ставку та не бажає переходити на іншу свідчать про не згоду на перехід на режим роботи тривалістю в один день при п»ятиденному робочому дні відповідно до штатного розпису, який передбачає оплату праці в розмірі 0,2 ставки, що є підставою припинення трудового договору на підставі п.6 ст. 36 КЗпПУ.

Крім того, необхідно зазначити, що доводи позивача про роботу на повну ставку спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 16.11.2010 року, яким встановлено факт прийняття ОСОБА_1 нових умов праці з переходом на 0,4 ставки та поновлення його на роботі з вказаними умовами.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі з підстав пропуску строку звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що з наказом про звільнення позивач був ознайомлений 22.10.2014 року. 22.12.2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі в порядку господарського судочинства, разом з клопотанням про поновлення пропущеного строку, та 24.12.2014 року господарським судом Херсонської області порушено провадження у справі. 26.02.2015 року провадження судом припинене. 20.05.2015 року Одеським апеляційним господарським судом вказане рішення залишене без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 06 жовтня 2015 року попередні ухвали скасовано ( в тому числі в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення) та справу направлено на новий розгляд. В подальшому рішенням господарського суду Херсонської області від 13.01.2016 року провадження по справі щодо позовних вимог ОСОБА_1 , які розглядаються у даному провадженні припинене. З позовом до Комсомольського районного суду м.Херсона ОСОБА_1 звернувся 22 січня 2016 року.

При порушенні провадження у справі та в подальшому при розгляді справи господарським судом не розглядалось питання щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду.

При зверненні до місцевого суду позивач просив поновити строк звернення до суду з вимогою про оскарження наказу про звільнення та поновлення на роботі, оскільки він пропустив його з поважних причин, а саме із-за невчасного отримання сум належних при звільненні та не повідомлення відповідачем про нараховані суми.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що з наказом про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 22.10.2014 року, що свідчить про пропуск місячного строку передбаченого зазначеною статтею. Наведені ним обставини не перешкоджали зверненню до суду.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 (з подальшими змінами) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Водночас у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки в судовому засіданні не доведено факту порушення трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі. Оскільки вимоги щодо стягнення середнього заробітку та компенсації за час вимушеного прогулу, визнання працюючим на повну ставку є похідними від першої вимоги вони також не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання недійсним та скасування наказу № 82-К від 22.10.2014 року ПАТ « Херсонський завод карданих валів» суд зауважує, що чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка законності наказу, тому вимоги позивача в цій частині не відповідають способам захисту, визначеним трудовим законодавством, у зв'язку із чим позов в частині вимог про скасування наказу про звільнення з підстав передбачених законом задоволенню не підлягає.

Обгрунтовуючи вимоги щодо зобовязання відповідача надати до Пенсійного Фонду України уточнені звіти та сплатити відповідні внески, позивач зазначив, що належні йому виплати за періоди листопад-грудень 2008 року, січень-лютий 2009 року, січень-листопад 2010року, з грудня 2010 по січень 2011 року були сплачені відповідачем із запізненнями, що вплинуло на формування його страхового стажу.

Згідно п. 9 «Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 1998 р. № 794, роботодавці мають право доповнювати та уточнювати подані до уповноваженого органу відомості про фізичну особу відповідно до законодавства, а також врегульований порядок стягнення заборгованості зі страхувальників, фінансові санкції та порядок нарахування та погашення пені.

Згідно частини 5ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»зміни та уточнення вносяться до відомостей реєстру застрахованих осіб у порядку, встановленому Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Статтею 23 Закону України «Про загальнообов»язкове пенсійне страхування» встановлено, що спори, які виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття ст. 15 ЦПК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позивачем не надано суду доказів порушення, невизнання або оспорювання його права, у розумінні наведених вище законів, відповідачем.

Зазначеними вище нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»та Положення визначено порядок подання уточнень роботодавцем до уповноваженого органу відомостей щодо фізичної особи.

Крім того, п.5 ч.1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов»язкове пенсійне страхування» передбачене право застрахованої особизвертатися із заявою до територіального органу Пенсійного фонду про уточнення відомостей, внесених до персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Порядок нарахування та сплати страхових внесків визначено Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою Постановою Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, пунктами 8, 9 та 10 врегульований порядок стягнення заборгованості зі страхувальників, фінансові санкції та порядок нарахування та погашення пені.

Таким чином суд приходить до висновку про передчасне звернення позивачем до суду з приводу зазначених вимог.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст..36 КЗпП України, ст.ст.10,11,60,81,88,208,213 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Херсонський завод карданих валів» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов»язання відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Херсонської області через Херсонський міський суд Херсонської області шляхом подання в 10-денний строк апеляційної скарги.

Суддя О.Б.Спічак