Справа № 680/650/16-ц
№ 2/680/290/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" вересня 2016 р. смт.Нова Ушиця

Новоушицький районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Яцини О.І.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом комунального підприємства Новоушицька центральна районна аптека №20 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачки, посилаючись на те, що ОСОБА_2 з 01 жовтня 2015 року до 19 січня 2016 року працювала завідуючою фельдшерсько-акушерським пунктом с.КапустяниНовоушицького району Хмельницької області. Відповідно до договору №97 від 15 жовтня 2015 року «Про повну матеріальну індивідуальну відповідальність», укладеним між сторонами, відповідачка здійснювала роздрібну реалізацію лікарських засобів та території с.КапустяниНовоушицького району Хмельницької області.

Поставку лікарських засобів здійснював позивач, а відповідачка здійснювала облік, реалізацію лікарських засобів, а також складала і подавала в бухгалтерію товарні звіти про прибуток, видаток та залишок отриманих лікарських засобів. Після звільнення з посади завідуючої ФАП та прийому-передачі медикаментів 12 травня 2016 року виявлено недостачу лікарських засобів, загальною вартістю 13135 грн.16 коп., яку позивач просить стягнути із відповідачки.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити. Вказали, що відповідачка з комунальним підприємством Новоушицькацентральна районна аптека №20 у трудових відносинах не перебувала, з нею лише був укладений договір про повну матеріальну відповідальність на підставі листа Новоушицької районної ради №01-30-160 від 29 березня 2007 року, згідно з яким районна рада надала дозвіл на роздрібну реалізацію лікарських засобів, виробів медичного призначення, предметів санітарії та гігієни через фельдшерсько-акушерські пункти та сільські лікарські лабораторії загальної практики для проведення лікувального процесу в сільських населених пунктах Новоушицького району. Також вказали, що не можуть повідомити чи є ОСОБА_2 матеріально-відповідальною особою.

Відповідачка позов визнала частково та пояснила, що сума недостачі вказана позивачем є завищеною, оскільки недостача коштів могла скласти близько 6500 гривень, які готова сплатити.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого висновку.

Згідно з наказом №41-к-ДЗ по мережі охорони здоровя КУ «Новоушицького центру ПМСД» ОСОБА_2 прийнято на 0,5 посади акушерки ФАП с.Капустяни 0,5 посади акушерки ФАП с.Глібів за сумісництвом з 02 липня 2015 року. Наказом №72-к-ДЗ ОСОБА_2 переведено на посаду завідуючої ФАП с.Капустяни з 01 жовтня 2015 року. Відповідно до наказу №3-к ДЗ від 15 січня 2016 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України з 19.01.2016 року.

15 жовтня 2015 року між завідуючою Центральної районної аптеки №20 та ОСОБА_2 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, згідно з яким остання прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за усі передані їй під звітність товарно-матеріальні цінності. Відповідачка зобовязувалася вести облік, складати і надавати в бухгалтерію установи товарні звіти про прибуток, видаток та залишок доручених працівникові цінностей; здавати грошові кошти, отримані від реалізації товару в касу КП ЦРА №20 щодекади готівкою; зобовязувалась вести книгу обліку розрахункових операцій та розрахункові квитанції при реалізації медикаментів в роздріб. Факт прийому-передачі відповідачкою медикаментів підтверджується відповідним актом від 12.05.2016 року, підписаним нею власноручно.

На підтвердження факту недостачі та розміру спричиненої шкоди позивачем було надано акт передачі від 02 жовтня 2015 року, видаткові накладні від 06.10.2015 року, 29.10.2015 року, 17.12.2015 року, 24.12.2015 року та бухгалтерська довідка, згідно з якою сума відшкодування (недостачі) склала 13 135,16 гривень.

До правовідносин працівника та роботодавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України.

Стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

У ч.1 ст.130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

За трудовим законодавством субєктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок трудового майнового правопорушення, тобто невиконання чи неналежного виконання покладених на нього трудових обовязків.

Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Поняття «працівник» розкрито в ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Працівник це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У ст.21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 р. №14, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій.

Договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладений лише при дотриманні сукупності умов, передбачених КЗпП, а саме: 1) якщо виконувана працівником робота безпосередньо повязана із зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей; 2) якщо цінності були передані працівнику; 3) якщо виконувана працівником робота передбачена Переліком посад і робіт; 4) якщо працівник на момент укладення такого договору досяг 18 річного віку.

Якщо не дотримано цих умов, працівники нестимуть матеріальну відповідальність на загальних підставах (в межах середнього місячного заробітку).

Суд враховує, що посада та робота завідуючого фельдшерсько-акушерським пунктом не входить до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року № 146/06/186-88, крім того, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обовязки.

З пояснень представників позивача у судовому засіданні вбачається, що відповідачка у трудових відносинах з комунальним підприємством Новоушицька центральна районна аптека №20 не перебувала, з нею лише був укладений договір про повну матеріальну індивідуальну відповідальність №97 від 15 жовтня 2015 року. В матеріалах справи також відсутні докази про перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах із позивачем. Судом встановлено, що відповідачка з 01 жовтня 2015 року до 19 січня 2016 року перебувала у трудових відносинах з Комунальною установою «Новоушицький центр ПМСД».

Таким чином, до трудових функцій відповідачки не входило виконання роботи, безпосередньо повязаної із зберіганням матеріальних цінностей. Отже, вона не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Сам по собі факт укладення з відповідачкою договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України.

Не може відповідати перед підприємством, установою чи організацією працівник, який не перебуває з ним у трудових правовідносинах.

У ст.11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, часткове визнання позову відповідачкою за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України підлягає перевірці судом на предмет відповідності закону та дотримання прав, свобод, чи інтересів інших осіб.

Водночас, часткове визнання відповідачкою цього позову суперечить вимогам ст.130, 134, 135-1 КЗпП, тому не приймається до уваги судом.

Також, слід звернути увагу на те, що позивач не позбавлений можливості звернутися за захистом своїх прав по відшкодуванню завданої шкоди з інших передбачених законодавством підстав.

Керуючись 10, 57, 58, 59, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 21,130, 134, 135-1 КЗпП, суд,

вирішив:

В позовікомунального підприємства Новоушицька центральна районна аптека №20 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_3