Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дербенцевої Т.П.,

суддів: Гвоздика П.О., Ізмайлової Т.Л.,

НаумчукаМ.І., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Одеської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пачева Ірина Іванівна, про визнання права власності на спадкове майно, визнання заповіту недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, Одеської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Одеської міської ради про визнання права власності на спадкове майно

за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, визнання заповіту недійсним, мотивуючи вимоги тим, що він є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які перебували у зареєстрованому шлюбі. Батьку ОСОБА_7 у 1957 році була відведена земельна ділянка площею 534 кв. м по АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва. Отримавши відповідний дозвіл на виконання будівельних робіт, у 1971 році батько завершив будівництво житлового будинку площею 88 кв. м з надвірними спорудами, проте правовстановлюючі документи на будинок за життя не отримав. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_8 прийняла спадщину, оскільки проживала із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Після смерті матері вінзвернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадщину відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок. Зазначав, що крім нього спадкоємцем першої черги за законом є його сестра, донька ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_5 є онукою спадкодавців. Незадовго до смерті ОСОБА_8 склала заповіт на ім'я ОСОБА_5, який є недійсним, оскільки ОСОБА_8 не мала право заповісти майно, зокрема домоволодіння, на яке в неї були відсутні правовстановлюючі документи. Крім того, він має право на обов'язкову частину у спадщині як непрацездатний син спадкодавця.

Враховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив визнати, що його батько ОСОБА_7 набув право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1; що його мати ОСОБА_8 набула право власності на вказаний будинок упорядку спадкування за законом після смерті чоловіка; визнати за ним (позивачем) та ОСОБА_4 по 1/2 частці за кожним на вказане домоволодіння упорядку спадкування за законом після смерті матері; визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5 від 05 травня 2012 року.

У листопаді 2012 року до суду звернулася ОСОБА_4 із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно,посилаючись на те, що вона є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які за життя збудували житловий будинок по АДРЕСА_1. В цьому будинку вона була зареєстрована із батьками та ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований за спірною адресою тільки в період з 19 липня 1965 року по 1986 рік.Після смерті батька у 1994 році спадщину прийняла вона із матір'ю ОСОБА_8, ОСОБА_3 спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки не проживав за вказаною адресою та не звертався із відповідною заявою до нотаріальної контори. Їй (ОСОБА_4) відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на 1/2 домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що вона є онукою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Баба ОСОБА_8 залишила заповіт на її ім'я. Посилаючись на те, що за життя ОСОБА_8 належала 1/2 частка спірного житлового будинку, просила визнати факт набуття ОСОБА_7права приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати факт набуття ОСОБА_8 права приватної власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7; визнати за нею, ОСОБА_5, право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8; визнати за

ОСОБА_4право власності на Ѕ домоволодіння в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_7

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3задоволено частково, визнано за ним право власності на 3/16 часткидомоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці, площею 527 кв. м як на обов'язкову частку в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Узадоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, визнано за нею право власності на 1/4 частку домоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці, площею 527 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Узадоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково, визнано за нею право власності на 9/16 частокдомоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці, площею 527 кв. м, в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусіОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволеночастково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на домоволодіння на земельній ділянці площею 527 кв. м по АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літери «А», площею 84,5 кв. м,літньої кухні літери «Б», площею 13 кв. м, сараю літери «В» площею 4 ,4 кв. м, навісу «Д» площею 3,2 кв. м, сараю літери «Е» площею 5 кв. м, навісу літери «Ж» площею 4,9 рм, навісу літери «З» площею 2, 3 кв. м, душу літери «И» площею 0,9 кв. м, вбиральні площею 0,9 кв.м., огорож та мостіння, які відображені в технічному паспорті, в порядку спадкування за законом після смерті їх матері ОСОБА_8 по Ѕ частці за кожним. В іншій частині вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у подружжя народились: ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка у зв'язку з укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4.

У період шлюбу на підставі рішення виконкому Іллічівської райради депутатів № 781 від 05 липня 1957 року ОСОБА_7 була відведена земельна ділянка площею 534 кв. м по АДРЕСА_2 під індивідуальне будівництво ( в подальшому №79).

Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, укладеним між ОСОБА_7 та виконкомом Іллічівської райради м. Одеси, ОСОБА_7 взяв на себе зобов'язання збудувати житловий будинок за вказаною адресою.

Згідно дозволу Державного архітектурно-будівельного контролю № 1944 від 19 липня 1960 року, ОСОБА_7 був наданий дозвіл на здійснення будівельних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_2.

Відповідно до технічного паспорту від 06 грудня 1989 року, на земельній ділянці площею 527 кв. м по АДРЕСА_1 розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. "А" площею 84, 5 кв. м, літньої кухні літ. "Б" площею 13 кв. м, сараю літ. "В", площею 4, 4 кв. м, навісу літ. "Д" площею 3, 2 кв. м, сараю літ. "Е" площею 5 кв. м, навісу літ. "Ж" площею 4, 9 кв. м, навісу літ. "З" площею 2, 3 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

При вирішенні справи суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок був споруджений у 1971 році.

У 1971 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 4 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачені постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 року «Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх».

За п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що право власності на такі будинки у порядку спадкування може визнаватися, якщо будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні ст.105 ЦК Української РСР).

Таким чином, за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову та акта прийняття будинку в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним.

Вирішуючи питання щодо складу спадщини після смерті ОСОБА_7, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Ѕ частка спірного будинку належала ОСОБА_8 на підставі норм ст. 22 КпШС, оскільки будинок збудовано у шлюбі, а на Ѕ частку будинку відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_7

Враховуючи час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7, питання щодо прийняття спадщини після нього має вирішуватися за правилами ст. 549 ЦК Української РСР, за якою визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дружина спадкодавця ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_4 виконали вимоги ст. 549 ЦК Української РСР, про фактичний вступ ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в управління та володіння спадковим майном свідчить їх реєстрація та проживання за місцем відкриття спадщини. Такі обставини суд встановив і з свідчень свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції лише в частині спадкування ОСОБА_8 після чоловіка. Щодо ОСОБА_4 суд зазначив, що окрім самого факту реєстрації її за адресою спадкодавця інших доказів прийняття спадщини після батька не існує, навпаки, ОСОБА_3 надані переконливі докази протилежного.

Разом з тим, апеляційний суд не навів у рішенні доказів на спростування висновку суду першої інстанції про факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті батька.

Враховуючи повноту й всебічність перевірки обставин справи судом першої інстанції, належність оцінки судом першої інстанції доказів та відсутність вмотивованих обґрунтувань в цій частині висновків апеляційного суду, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 прийняла спадок після смерті батька у вигляді ј частки будинку по АДРЕСА_1, відповідно на ј збільшилася й частка ОСОБА_8 у праві власності на вказаний будинок й становила ѕ, із врахуванням Ѕ частини в порядку ст.22 КпШС .

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, залишивши заповіт на ім'я онуки ОСОБА_5, складений 05 травня 2012 року.

Після смерті ОСОБА_8 до нотаріальної контори звернулися: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - із заявами про прийняття спадщини за законом, ОСОБА_5 - із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

ОСОБА_3 оспорює заповіт з тих підстав, що ОСОБА_8 не мала права заповідати майно, на яке в неї відсутні правовстановлюючі документи. Крім того, він має право на обов'язкову частку у спадщині як непрацездатний син спадкодавця (особа пенсійного віку).

Саме з цих підстав апеляційний суд дійшов висновку про недійсність заповіту (у мотивувальній частині рішення), із чим погодитися не можна.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсним в силу закону).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до п. 1.4. глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства

юстиції України22 лютого 2012 № 296/5 (у редакції станом на дату посвідчення заповіту), при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Згідно ч. 4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

З урахуванням викладеного, закон не пов'язує дійсність заповіту із наявністю у заповідача документів про право власності на майно, що заповідається.

Крім того, у заповіті ОСОБА_8 зазначається, що вона заповідає усе майно, яке на день смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, те, на що вона за законом буде мати право. Вказівки на конкретне майно немає.

Наявність у ОСОБА_3 обов'язкової частки на спадщину також не є підставою недійсності заповіту, оскільки право позивача на обов'язкову частку у спадщині гарантується ч. 3 ст. 1235, ст. 1241 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ч. 3 ст. 1235 ЦК України чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюються на час відкриття спадщини.

Таким чином, апеляційний суд визнав заповіт недійсним безпідставно. Крім того, не зазначив про результати розгляду позову у цій частині у резолютивній частині ухваленого рішення.

Повно та всебічно дослідивши факти, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін щодо предмета доказування, оцінивши у відповідності до вимог процесуального закону здобуті докази, виходячи із правильного розуміння положень ЦК України про спадкування та щодо підстав оспорення заповіту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про дійсність заповіту на ім'я ОСОБА_5, відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 на ѕ частки спірного будинку, спадкування ОСОБА_3 3/16 частки будинку за правилами ст. 1241 ЦК України та перехід 9/16 часток цього будинку до ОСОБА_5 за заповітом.

Розмір обов'язкової частки ОСОБА_3 у спадщині після смерті ОСОБА_8 судом першої інстанції визначено у відповідності до ст. 1241 ЦК України, оскільки у разі спадкування за законом він разом із ОСОБА_4 мав би право на спадщину по Ѕ частці від ѕ, а гарантована йому ст. 1241 ЦК України обов»язкова доля - це половина частки, на яку він мав би право у разі відсутності заповіту, становить 3/16 частки спадкового майна (1/4 від ѕ).

Внаслідок неправильного застосування матеріального закону апеляційний суд помилково скасував ухвалене згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2015 року скасувати із залишенням в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.П. Дербенцева

Судді: П.О. Гвоздик

Т.Л. Ізмайлова

М.І. Наумчук

О.В. Попович