АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1099/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 51 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

з участю: позивача ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_9 та їх представника ОСОБА_10, представника відповідача ОСОБА_11 ОСОБА_12,

розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах малолітньої ОСОБА_13 - ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 в інтересах малолітньої ОСОБА_13 до ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області, відділ державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області, управління Пенсійного фонду України в Монастирищенському районі Черкаської області, про встановлення факту батьківства,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_6, в інтересах малолітньої ОСОБА_13, звернулась до Монастирищенського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Монастирищенська районна державна адміністрація, відділ державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції, про встановлення факту батьківства.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що навесні 1998 року вона познайомилася із ОСОБА_15 Деякий час вони зустрічалися, від даних відносин у них народилася дочка ОСОБА_16. Враховуючи, що спільно вони не проживали, оскільки у ОСОБА_15 була інша сім'я, дитину вона зареєструвала за правилами ст. 55 КпШС України 1969 p., який діяв на час народження дитини, тобто запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень проведено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записані за її вказівкою.

13.08.2014 року ОСОБА_15 трагічно загинув. За життя він визнавав своє батьківство стосовно дочки ОСОБА_16, виховував її. З моменту народження дитини ОСОБА_15 орендував їм із донькою квартиру по вул. Миру, 20 в м. Монастирищі. Згодом ОСОБА_15 допоміг отримати кімнату по вул. Тутаївській, 2 в м. Монастирищі, де вона на даний час проживає, допомагав платити комунальні послуги. Факт батьківства необхідно встановити їй для оформлення допомоги по втраті годувальника. Вона зверталась із заявою про встановлення батьківства в порядку окремого провадження, однак відповідач не визнала даного факту, тому вона вимушена була звернутись до суду з позовною заявою.

ОСОБА_6 просила суд встановити факт, що ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 13.08.2014 p., є батьком ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, та внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_13, зазначивши батьком дитини ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою від 05 грудня 2014 року було задоволення клопотання ОСОБА_14 про відвід від розгляду справи судді Бурлаки М.В. /а.с. 41 т.1/.

Після прийняття справи до свого провадження суддею Мазай Н.В., ухвалою від 18 грудня 2014 року було задоволено клопотання ОСОБА_14 про відвід від розгляду справи судді Мазай Н.В. /а.с. 77 т.1/.

Після прийняття справи до свого провадження суддею Діденко Т.І., ухвалою від 19 грудня 2014 року було задоволено клопотання ОСОБА_6 про відвід від розгляду справи судді Діденко Т.І. /а.с. 97 т.1/.

Після прийняття справи до свого провадження суддею Ротаєнко Д.С., ухвалою від 26 грудня 2014 року було задоволено клопотання ОСОБА_6 про відвід від розгляду справи судді Ротаєнко Д.С. та передано справу на розгляд до Христинівського районного суду Черкаської області /а.с. 123 т.1/.

Ухвалою Христинівською районного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року було задоволено клопотання ОСОБА_14 про відвід від розгляду справи судді Орендарчук М.П. /а.с. 153 т.1/.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 24.04.2015 року до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено управління Пенсійного фонду України в Монастирищенському районі /а.с. 177 т.1/.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у березні 2016 року ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції при винесенні рішення допустив порушення процесуального права та не обєктивно оцінив показання свідків і прийняв до увагу лише покази деяких свідків, залишивши поза увагою показання більшості її свідків та інші докази. Що суд не взяв до уваги позицію матері ОСОБА_15 ОСОБА_11, яка засвідчила через свого представника в судовому засіданні, що її син ОСОБА_15А, при житті визнав ОСОБА_13 своєю дочкою.

Апелянт просить суд скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2016 року, а позовні вимоги задовольнити повністю.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 заявив клопотання про розгляд даної апеляційної скарги в режимі відеоконференції через Монастирищенський районний суд Черкаської області (вул. Соборна, 98, м. Монастирище, Черкаська обл.).

Ухвалою апеляційного суду від 08 квітня 2016 року клопотання було задоволено та призначено по справі відеоконференцію.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 була народжена 23 грудня 2003 року /а.с. 7/.

Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови від 15 травня 2006 р. № 3 "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснив, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Розглянувши в порядку ст.353-355 ЦПК України справу з подібних правовідносин, Верховний Суд України у постанові від 25 лютого 2015 року по справі № 620цс15 дійшов до правового висновку, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матірю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.

Тому, з урахуванням тієї обставини, що дитина позивачки була народжена до 01.01.2004 року, суд першої інстанції до даних правовідносин про встановлення батьківства правомірно застосував норми КпШС України, а не Сімейного кодексу України.

При поданні позовної заяви, а також при розгляді справи в суді першої інстанції позивачка наголошувала, що встановлення факту батьківства їй необхідно для оформлення допомоги по втраті годувальника. Але зі змісту її заяви про забезпечення позову у даній справі /а.с. 148/ вбачається, що між сторонами існує спір про право на спадкове майно після смерті ОСОБА_15, що було підтверджено сторонами в ході апеляційного розгляду справи. Тому даний спір суд правомірно вирішив в порядку позовного, а не окремого, провадження.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що судом першої інстанції не враховано визнання відповідачем ОСОБА_14 позову, шляхом подачі 19.12.2014 року до Монастирищенського районного суду Черкаської області заяв про визнання позову /а.с. 93 т.1/, а неправомірно взято до уваги лише заперечення, що були подані нею 05.11.2014 року /а.с 22-23 т.1/, та що відповідач ОСОБА_11 (мати ОСОБА_15А.) - визнала позов.

Ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Але це заперечення апелянта є таким, що не відповідає всім обставинам справи, оскільки заява, на яку посилається сторона позивача, була подана до суду, який не ухвалював рішення, а при розгляді справи Христинівським районним судом відповідач ОСОБА_8 особисто заперечувала проти задоволення даного позову, а визнання позову відповідачем, відповідно до норм ч. 4 ст. 174 ЦПК України, може бути підставою для його задоволення лише у тому разі, якщо воно є беззастережним. А від відповідача ОСОБА_11 такої заяви до суду взагалі не надходило, про що зазначено в рішення суду першої інстанції /а.с. 88 зворотна сторона т. 2/. Крім того відповідач ОСОБА_9 повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог. Тому за вказаних обставин у суду не було підстав для застосування норми ст. 174 ЦПК України та ухвалення рішення про задоволення позову з указаних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 КпШС УРСР при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матірю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка була діючою на час дії КпШС України, згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

З урахуванням положень ст. 212 ЦПК, жоден доказ не має для суду наперед установленого значення для суду, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Судом першої інстанції було заслухано показання свідків і сторони позивача, і сторони відповідача, та надано їм обєктивну оцінку у рішенні.

А посилання позивача та її представника на ту обставину, що суд підійшов упереджено до показань свідків, що були допитані за її клопотанням, та надав перевагу показанням свідків сторони відповідача, не знайшло свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Оскільки жоден з зазначених позивачем свідків беззастережно не підтвердив, що ОСОБА_15 визнавав факт свого батьківства по відношенню до ОСОБА_13, а надані ними показання лише свідчили про наявність певних стосунків з позивачкою, які не повязані жодним чином зі спільним проживанням ОСОБА_6 та ОСОБА_15, веденням ними спільного господарства до народження дитини, або зі спільним вихованням чи утриманням неповнолітньої ОСОБА_13

А сама ОСОБА_6, звертаючись з даним позовом до суду, вказала, що вона з ОСОБА_15А спільно не проживала і господарства не вела ні до народження, ні після народження дочки, оскільки у нього була інша сімя. Що було, крім того, підтверджено й показаннями свідків.

Тому, враховуючи пояснення позивача та показання свідків, які їм не суперечили, безпідставними є заперечення ОСОБА_6 проти доручення судом фото таблиць з зображеннями сімейних фото ОСОБА_15 на яких він зображений з його дружиною та дочками ОСОБА_9 і ОСОБА_8

Позивачем же навпаки не було надано до суду жодної фотокартки на яких би було зафіксовано спільно ОСОБА_13 з ОСОБА_15 або самої позивачки з ОСОБА_15 з часу народження дитини і до дня смерті ОСОБА_15

Не було надано позивачем також і листів чи інших записів, написаних за життя ОСОБА_15, зі змісту яких би вбачалося, що він визнавав своє батьківство стосовно даної дитини.

Не надано доказів і про піклування ОСОБА_15 під час вагітності про матір дитини ОСОБА_6, а також про його піклування народженою дитиною, оскільки відсутні дані із лікувальних установ, дитячого садка, школи, позашкільних закладів, які б свідчили про виконання ним батьківських обовязків щодо малолітньої ОСОБА_13

Не підтвердила також позивач належними доказами (договором оренди підписаним від імені ОСОБА_15, квитанціями про оплату ком. послуг тощо) і факту орендування ОСОБА_15 квартири, де вона проживала з дитиною, на який посилається ОСОБА_6, доводячи свої позовні вимоги.

Крім того, колегія суддів враховує той факт, що на час смерті ОСОБА_15 дочці позивачки виповнилось 11 років, однак до цього часу ні сама ОСОБА_6, ні, за життя, сам ОСОБА_15 - не виявили бажання встановити батьківство останнього відносно неповнолітньої ОСОБА_13, навіть після того як 21 лютого 2013 року було зареєстровано розірвання шлюбу ОСОБА_15 з його дружиною ОСОБА_11 /т.1 а.с.189/.

Тому, за встановлених обставин, суд правомірно вказав, що позивачкою не доведено, що ОСОБА_15 визнавав факт свого батьківства по відношенню до ОСОБА_13 при житті, чого вимагає диспозиція ст.53 КпШС УРСР, яка підлягає до застосування до даних правовідносин.

У звязку з чим суд правомірно виходив з того, що висновок судово-генетичної експертизи від 08.02.2016 р. за № 424, якою було підтверджено біологічне батьківство ОСОБА_15 відносно ОСОБА_13 не менш ніж на 99,99% /а.с. 45-48 т.2/, в сукупності з іншими доказами, якими не було підтверджено факт визнання батьківства, відповідно до ст.53 КпШС УРСР, сам по собі не може слугувати підставою для встановлення факту визнання батьківства. І цей висновок суду не був спростований позивачем в ході розгляду справи апеляційним судом.

Тому, з огляду на досліджені докази та виходячи з норм матеріального права, що підлягають до застосування до вказаних правовідносин, висновки суду про відсутність підстав для задоволення даного позову є правомірними.

Згідно вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим на зібраних по справі доказах, які надали суду сторони. Відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового розгляду, суд дав їм належну оцінку і вони не дають підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах малолітньої ОСОБА_13 - ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2016 року відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 в інтересах малолітньої ОСОБА_13 до ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області, відділ державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області, управління Пенсійного фонду України в Монастирищенському районі Черкаської області, про встановлення факту батьківства залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :