У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» (далі - ТОВ «Рада») звернулось до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 1 544 грн 02 коп., інфляційні втрати - 460 грн 64 коп., три проценти річних - 31 грн 59 коп. та пеню - 1 172 грн 53 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

ТОВ «Рада» є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує зазначений будинок, та надає відповідачу житлово-комунальні послуги відповідно до Договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 14 серпня 2002 року.

Станом на 8 червня 2015 року у зв'язку з несплатою наданих послуг з вказаним договором утворилась заборгованість у розмірі 1544 грн 02 коп., яка підлягає стягнення з відповідача разом із інфляційними втратами, трьома процентами річних та пенею.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 548 грн 16 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення апеляційного суду відсутні.

Згідно із ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, обов'язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом покладається на власника та наймача (орендаря) квартири, житлового приміщення у гуртожитку.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позов ТОВ «Рада» та стягуючи з відповідача оплату за житлово-комунальні послуги за листопад та грудень 2014 року, апеляційний суд виходив із того, що укладений між сторонами Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 14 серпня 2002 року залишався чинним у цей період, а ТОВ «Рада» відповідно до наданих доказів здійснювало надання житлово-комунальних послуг.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 14 серпня 2002 року втратив чинність на підставі перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, в якій частині цей договір не приведено у відповідність із цим Законом.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги про відсутність підстав стягувати на користь позивача заборгованість за листопад та грудень 2014 року у зв'язку з обслуговуванням будинку з 1 листопада 2014 ороку іншою юридичною особою, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи (а.с. 145-152).

Посилання заявника на необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості є безпідставним, оскільки відповідач власного розрахунку суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судом апеляційної інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова