Ухвала

іменем україни

21 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Гриня КостянтинаАндрійовича, на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 липня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 67,10 кв. м, житловою площею 47,20 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки та виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та (або) проживають у вказаному житловому будинку.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2016 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 11 липня 2007 року у розмірі 39 820,21 грн, з яких: 25 918,46 грн - заборгованість за кредитом, 7 556,99 грн - заборгованість з процентів за користування кредитом, 634,48 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом, 3 575,98 грн - пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 250 грн - штраф (фіксована частина), 1 884,30 грн - штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11 липня 2007 року, укладеним між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ЗАТ «ПриватБанк», шляхом продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 на праві приватної власності за ціною, не меншою за звичайні ціни на цей вид майна, згідно з оцінкою, проведеною суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом з укладеним від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог про виселення скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

У решті судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що відповідно до договору від 11 липня 2007 року № PLFWGA00000007 ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 27 850 грн зі сплатою 14,04 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 липня 2017 року .

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором, 11 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № PLFWGA00000007, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку нерухоме майно, а саме - житловий будинок по АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки становить 32 тис. грн.

Позичальник належним чином свої зобов'язання за вказаним договором не виконує, а тому у неї станом на 30 грудня 2014 року виникла заборгованість у загальному розмірі 39 820,21 грн, в рахунок якої оскаржуваними судовими рішеннями було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, колегія суддів вважає, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні вимог про виселення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судами.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, придбаний не за рахунок отриманого кредиту, а тому суди, з урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду України, дійшли правильного висновку, що відповідачі не можуть бути виселені з цього будинку без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки позивачем не надані відомості про інше постійне жиле приміщення, яке надається відповідачам одночасно з виселенням, то суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог банку про виселення відповідачів.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок судів відповідає встановленим обставинам справи, є законним і обґрунтованим, а наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана Л.М. Мазур В.А. Нагорняк