УХВАЛА

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 9 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області

від 23 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що у квартирі АДРЕСА_1, де він фактично проживає, на кожен радіатор ним встановлено тепловий лічильник, у зв'язку з чим оплату за спожиту теплову енергію він здійснює згідно показників лічильників відповідно до встановленого тарифу. Проте, до вартості теплової енергії, визначеної згідно з показниками лічильників, комунальним підприємством теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» (далі - КП теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго») безпідставно було додано абонентську плату.

З урахуванням зазначеного, позивач просив суд зобов'язати відповідача припинити нарахування абонентської плати та скасувати нарахування у розмірі 435 грн 32 коп.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та вирішити спір по суті вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб судового захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду та вважав за необхідне виключити, як зайво зазначену, вказівку суду у мотивувальній частині рішення про надання позивачем у судовому засіданні належних та допустимих доказів визнання протиправним та скасування рішення виконкому Тернопільської міської ради від 24 січня 2011 року № 86 та визнання недійсним договору про надання послуг, укладеного між сторонами, оскільки такі вимоги не були предметом спору.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 просив про захист його порушеного права як споживача та зобов'язання відповідача, який надає послуги теплопостачання, вчинити певні дії, зокрема скасувати нарахування абонентської плати та не нараховувати абонентську плату в майбутньому. При цьому позивач посилався на Конституцію України, як норми прямої дії, на Закон України «Про захист прав споживачів» та Закон України «Про житлово-комунальні послуги»

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством.

Правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав, а саме захист його прав як споживача та зобов'язання відповідача, вчинити певні дії, зокрема, списати частину абонентської плати, яка, на його думку, була нарахована безпідставно, не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Крім того, судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не навів у судовому рішенні мотивів їх відхилення.

Про вказані порушення закону зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 29 квітня 2015 року при скасуванні попередніх судових рішень, вказавши, що слід з'ясувати суть позовних вимог та їх відповідність способу судового захисту. Проте суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України не звернув уваги на те, що позивач уточнив позовні вимоги, які відповідають передбаченим законом способам судового захисту, передчасно дійшов до протилежного висновку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик