Справа № 573/596/16-ц
Номер провадження 2/573/263/16
12 травня 2016 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:
головуючої судді Терещенко О.І.,
з участю секретаря Кислої Ю.М.,
розглянув заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Білопільський РС УДМС України в Сумській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
30 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить будинок №8 по вул. Береговій в с. Самара Білопільського району Сумської області (колишня адреса будинку с. Самара, 77), в якому зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано 11 березня 2016 року рішенням Білопільського районного суду Сумської області. За вказаною вище адресою ОСОБА_2 не проживає з липня 2015 року, з цього часу місце знаходження ОСОБА_2 позивачу не відоме, за місцем реєстрації відповідач не зявляється, речей його в будинку не має. Реєстрація у будинку порушує права ОСОБА_1, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, звернулась з даним позовом до суду та просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в її будинку.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України.
Представник Білопільського РС УДМС України в Сумській області у судове засідання не прибув, причин неприбуття суду не повідомив, хоча належним чином сповіщений про день, час і місце проведення судового засідання.
Заслухавши позивач, повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок №8 по вул. Береговій в с. Самара (колишній номер будинку 77 без зазначення вулиці) Білопільського району Сумської області, що підтверджується реєстраційним посвідченням, витягом про реєстрації права власності на нерухоме майно та довідкою виконкому селищної ради про зміну адреси будинку (а.с. 7-8, 15).
Також судом встановлено, шо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 вересня 2002 року по 22 березня 2016 року перебували в шлюбі. 11 березня 2016 року рішенням Білопільського районного суду Сумської області шлюб між ними було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 22 березня 2016 року (а.с. 19).
Сторони є батьками двох дітей, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 20-21).
З довідки виконкому Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області №1092 від 24 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 14).
Мотивуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що за вказаною вище адресою відповідач не проживає з липня 2015 року, за місцем реєстрації відповідач не зявляється, речей його в будинку не має, на підтвердження чого надала два акти, складені депутатом Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області (а.с. 17-18).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу для його задоволення, посилалась на положення ст.ст 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України та просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у звязку з непроживанням у ньому без поважних причин понад шість місяців, а саме з липня 2015 року.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).
У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Як вбачається з розяснень, наданих у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року №5, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Судом було встановлено, що спірне житлове приміщення належить позивачу на праві власності, а тому спірні правовідносини повинні регулюватись не ст. 71 ЖК України, а ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином зі змісту ст. 405 ЦК України вбачається, що за членом сім'ї власника житлового приміщення у разі його відсутності зберігається право користування цим приміщенням на протязі одного року. Тільки у разі відсутності члена сім'ї у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом.
Судом було встановлено, що шлюб між сторонами розірвано лише 11 березня 2016 року, рішення суду набрало законної сили 22 березня 2016 року, тобто лише з цього часу відповідач перестав бути членом сім'ї позивача, за місцем реєстрації ОСОБА_2 відсутній з липня 2015 року, тобто менше року, а тому враховуючи положення ст. 405 ЦК України за відповідачем на час розгляду справи по суті, зберіглось право користування житловим приміщенням будинку №8 по вул. Береговій в с. Самара Білопільського району Сумської області, який належить позивачу ОСОБА_1
На підставі викладеного суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 необхідно відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 316, 317, 329, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 209, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за безпідставністю.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Білопільського районного суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя