У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 23 березня 1991 року він працював на посаді генерального директора закритого акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя», правонаступником якого є приватне акціонерного товариство «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» (далі - ПрАТ «ТМО «Запоріжжя»), на підставі безстрокового трудового договору. 14 квітня 2004 року з ним був укладений контракт про роботу на посаді генерального директора закритого акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» з дати укладення контракту до 14 квітня 2009 року. Відповідно до наказу від 14 квітня 2009 року № 24-к/1 трудовий договір з ним був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. По завершенню дії контракту 14 квітня 2009 року з ним не був проведений розрахунок, як того вимагає ст. 116 КЗпП України, однак в цей день він знаходився на роботі. Про нараховані суми, належні йому при звільненні, власник або уповноважений ним орган йому не повідомив. Листом від 23 червня 2014 року за № 1/58 за підписом директора ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» йому було повідомлено, що на час його звільнення були нараховані: заробітна плата за період з 1 до 14 квітня 2009 року в розмірі 2 953 грн 71 коп.; надбавка 1 476 грн 86 коп.; компенсація за невикористану відпустку в розмірі 43 230 грн 78 коп.

За твердженням директора підприємства розрахунок проведений з ним по частках в період з 14 квітня 2009 року до 1 серпня 2009 року шляхом виплати коштів через касу підприємства, і на теперішній час заборгованості по виплаті розрахункових коштів при звільненні підприємство перед ним не має. Вважав, що це не відповідає дійсності і не підтверджено відповідними бухгалтерськими документами.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 змінив розмір позовних вимог у зв'язку з тим, що до матеріалів справи були долучені платіжні відомості та видаткові касові ордери щодо отримання ним грошових сум у період з 1 квітня 2009 року до 20 липня 2009 року. Він не визнавав ці виплати, як розрахунок при звільненні, але бажав врахувати суми цих виплат у своїх позовних вимогах і скорегувати суму заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку.

Вказав, що станом на 14 квітня 2009 року кількість невикористаних ним днів щорічної відпустки за період роботи у закритому акціонерному товаристві «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» складала не 136 днів з яких йому була нарахована підприємством компенсація у розмірі 43 230 грн 78 коп., а 340 днів, що підтверджується довідкою, а при розрахунку у зв'язку зі звільненням 14 квітня 2009 року йому належало до виплати 72 699 грн 77 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з 1 по 14 квітня 2009 року, надбавку за рівень кваліфікації, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за час роботи у відповідача в загальному розмірі 72 699 грн 77 коп. у зв'язку із закінченням строку дії контракту від 14 квітня 2004 року і звільненням, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2009 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов у цій частині задоволено. Стягнуто з ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 72 699 грн 77 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 тис. грн за вирахуванням прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. У решті - рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем вчасно у період, який ним був зазначений у заяві, тобто до 1 серпня 2009 року, про що є відповідні виписки з державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо отримання ОСОБА_3 виплат за період з 1 квітня 2009 року до 30 вересня 2009 року, платіжні відомості.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та задовольняючи позов у цій частині, виходив із того, що при звільненні позивача кількість невикористаної відпустки за весь період роботи склала 340 днів, а компенсація за невикористану відпустку сплачена відповідачем лише за 136 днів, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку за 204 дні в розмірі 72 699 грн 77 коп.

Також апеляційний суд послався на те, що з позовом до суду позивач звернувся більше ніж через 5 років після звільнення, тому відповідно до положень ст. 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначається з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення компенсації за невикористану відпустку, у зв'язку з чим зменшив розмір середнього заробітку за час затримки до 50 тис. грн.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював в ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» у період з 23 березня 1991 року до 14 квітня 2004 року на посаді генерального директора на підставі безстрокового трудового договору, а з 14 квітня 2004 року до 14 квітня 2009 року на підставі контракту. 14 квітня 2009 року трудовий контракт з позивачем був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з наказом від 14 вересня 2009 року № 24-к/1 контракт з ОСОБА_3 був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 1999 року за 136 календарних днів.

Із зазначеним наказом, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі. При цьому наказ ОСОБА_3 не оскаржувався, тому є дійсним.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте апеляційний суд, взявши за доказ довідку про те, що невикористана щорічна відпустка ОСОБА_3 складає 340 календарних днів, не врахував, що на ній не зазначено дати її складання, станом на коли невикористана щорічна відпустка складає 340 календарних днів та обов'язкові реквізити, за якими можна було б ідентифікувати підприємство, яке надало довідку.

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що і наказ від 14 вересня 2009 року № 24-к/1 про кількість днів невикористаної відпустки - 136, і зазначена довідка, в якій указано кількість днів невикористаної відпустки - 340, візувались помічником генерального директора по кадрам Гаврютченко Л.В., причини розбіжностей суд не усунув.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів позивача та надані ним докази належним чином не перевірив, не усунув наявні в них суперечності, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик