Справа № 145/231/16-ц Провадження № 22-ц/772/2249/2016Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 27 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Сало Т.Б., суддів: Марчук В.С., Якименко М.М., секретар - Агеєва Г.В., за участі: представника позивача - Роя В.Л. та представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

В лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на користь ПАТ заборгованість в сумі 13252,30 грн. з яких: заборгованість за кредитом - 7928,10 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 4155,04 грн., заборгованість за пенею та комісією - 300 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн.; штраф (процентна складова) - 619,16 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 30.10.2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 8 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% річних на суму залишку заборгованості.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі. Відповідач в свою чергу зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов та стягнути заборгованість в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, суд дійшов хибного висновку про те, що відповідач не був ознайомлений з правилами користування платіжною карткою; відповідач підтвердив, що знає про зміну відсоткової ставки, проте не розірвав договору.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.10.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та правилами користування платіжною карткою складає договір про надання банківських послуг.

Відповідно до договору ОСОБА_4 отримав на платіжну картку кредитні кошти з кредитним лімітом 8200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Своїх зобов'язань за вказаним договором відповідач належним чином не виконував.

Згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг позивачем нараховано заборгованість по кредиту з урахуванням процентної ставки за користування коштами з 30.10.2008 року - 30% річних, з 01.09.2014р. - 34,8% річних, з 01.04.2015 року - 43,2% річних, а також штрафи, комісію та пеню. Станом на 31.12.2015 року заборгованість за договором в сумі становить - 13252.30 грн., яка складається з наступного: 7928.10 грн. - заборгованість за кредитом; 4155.04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 300.00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 250.00 грн. - штраф (фіксована частина); 619.16 грн. - штраф (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не підписував Умови та правила надання банківських послуг, а у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджувати, що саме ці Умови він розумів і саме вони діяли на момент підписання заяви.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині мотиву відмови в позові.

Статтею 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

В заяві на отримання кредитної картки з кредитними коштами ОСОБА_4 вказав, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Твердження представника відповідача, що незрозуміло з яким Умовами ознайомлений відповідач є безпідставні, оскільки при розгляді справи не встановлено та доведено наявність інших Умов та Правил, які пропонував позивач.

В даному випадку колегія суддів вважає, що кредитний договір укладений між позивачем та відповідачем є публічним.

Відсутність підпису на кожному аркуші умов та правил надання банківських послуг, не є підставою вважати, що кредитний договір не підписаний взагалі, а відтак є недійсним.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію ВСУ від 11 березня 2015 року є неправильним, оскільки в згаданій правовій позиції йде роз'яснення про порядок та форму зміни строків позовної за домовленістю між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Встановлено, що банк свої умови за договором виконав, а ОСОБА_4 умови договору порушував.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість підлягає стягненню.

Однак, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню з тих підстав, що Умови та Правила не підписані відповідачем, а з підстав недоведеності вимог в частині розміру заборгованості: тіло кредиту, відсотки тощо.

Відповідно до заяви на отримання кредиту, базова процентна ставка становить 1,9 % на місяць, що складає 22,80% річних.

До позовної заяви був поданий розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором. Як вбачається з нього, з 30.10.2008 року відсоткова ставка складає 30 відсотків річних. Проти цих обставин не заперечував позивач.

Встановивши дані обставини, колегія суддів за клопотанням банку, надала час для надання суду розрахунку заборгованості відповідно до умов заяви-анкети, починаючи його з 22,8 % річних.

Однак, в наступні судові засідання представник банку вказані розрахунки не надав, зазначивши, що зробити перерахунок неможливо.

Крім цього, представник банку надав витяг з тарифів по картці "Універсальна", "Універсальна контракт" та "Універсальна ГОЛД".

З даного витягу вбачається збільшення відсоткової ставки, однак пояснити з якого періоду (число, місяць та рік) відбувались зміни у відсотковій ставці не можна, що унеможливлює перевірити їх на відповідність з розрахунками.

Сторонам було роз'яснено право заявити клопотання про призначення експертизи, однак ні позивач, ні відповідач цим правом не скористались.

Апеляційний суд позбавлений можливості самостійно провести розрахунки заборгованості відповідача.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відсутні належні докази, які б підтверджували заявлений розмір заборгованості.

Хоча в резолютивній частині рішення судом першої інстанції вказується про відмову в задоволенні позову, і на думку колегії суддів в задоволенні позову слід відмовити, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким в задоволенні позову відмовити з інших підстав - недоведеності своїх вимог.

Статтею 309 ЦПК України закріплено, що невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді : /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: