Категорія 53 Доповідач Стеблюк Л. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої Стеблюк Л.П.

суддів: Якименко М.М., Колоса С.С.

при секретарі Топольській В.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ТВФ «Рось-К» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди завданої працівником під час виконання трудових обовязків -

в с т а н о в и л а :

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю ТВФ «Рось-К» (в подальшому ТОВ ТВФ «Рось-К») у вересні 2015 р. звернулось до суду з позовом, мотивуючи його тим, що 10 квітня 2013 р. ОСОБА_3 була прийнята на роботу у ТОВ ТВФ «Рось-К» на посаду касира і з нею був укладений договір про повну матеріальну відповідальність за ввірені їй матеріальні цінності, а також вона була ознайомлена зі своїми функціональними обовязками касира, про що особисто розписалася. З ОСОБА_3 був укладений трудовий договір від 10.04.2013 р., строком дії з 10.04.2013 р. по 31.12.2013 р.

02 січня 2014 р. між ТОВ ТВФ «Рось-К» та ОСОБА_3 був продовжений трудовий договір строком на один рік до 31.12.2014 р. про виконання нею обовязків касира, про що вона особисто розписалась на контракті про те, що з договором ознайомлена.

12.12.2014 р. в магазині «Українські товари», який розташований по вул. Київська, 45 в м. Вінниці і де знаходилось місце роботи ОСОБА_3 була виявлена недостача коштів, які знаходились у касира ОСОБА_3 і рахувались на її матеріальній відповідальності в розмірі 85333,74 грн., про що був складений акт «Про результати інвентаризації наявних коштів», станом на 12.12.2014 р.».

Оскільки за зберігання даних коштів ОСОБА_3 несе повну матеріальну відповідальність позивач, посилаючись на п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, просить стягнути з відповідача нанесену нею матеріальну шкоду позивачу в розмірі 85333,74 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТВФ «Рось-К» матеріальну шкоду в розмірі 85333,74 грн., завдану під час виконання трудових обовязків, а також 854 грн. понесених витрат на оплату судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду, та про постановлення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що остання підлягає до задоволення, а рішення суду скасуванню з постановленням нового про відмову в позові.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, працюючи касиром ТОВ ТВФ «Рось-К», з якою укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, допустила нестачу грошових коштів та у добровільному порядку відшкодовувати збитки не бажає.

Проте з таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки він не в повній мірі відповідає обставинам спору та закону.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству завдана майнова шкода.

Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією тощо.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини у заподіянні підприємству майнової шкоди.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3, згідно наказу № 26 від 10.04.2013 року, прийнята на посаду касира ТОВ ТВФ «Рось-К» з оплатою, згідно штатного розпису. Строк договору (контракту): з 10.04.2013 року по 31.12.2013 року (а.с.4).

10.04.2013 року з нею був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.5).

Згідно акту б/н від 12.12.2014 року в касі торгової мережі «Українські товари» виявлена нестача грошових коштів в розмірі 85333 грн 74 коп.(а.с. а.с. 6,7).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 пояснила, що уклала трудовий договір з позивачем на 2013 рік. Яким чином продовжено контракт до 2014 рік не знає, вона його не підписувала, будь-яких угод з третіми особами на предмет співпраці не укладала. Нестачу грошових коштів заперечувала, акт нестачі складений у її відсутність.

Представник позивача пояснив, що торгова мережа «Українські товари» входить до складу ТОВ ТВФ «Рось-К», підтвердити документально яка сума коштів повинна знаходитись в касі на момент перевірки (12.12.2014 року) немає можливості, оскільки прибуткових ордерів та касової книги не виявилось, будь-які інші документи, зокрема, акт переобліку коштів в касі торгової мережі «Українські товари» по вул. Київській,45 від 12.12.2014 року, прибуткові касові ордери за 10,11, 12 грудня 2014 року, видаткові касові ордери за 10,11,12 грудня 2014 року, журнал реєстрації прибуткових і видаткових касових ордерів за 10,11,12 грудня 2014 року, касова книга за 10,11,12 грудня 2014 року, звіти касира за 10,11,12 грудня 2014 року, відсутні.

Аналізуючи докази по справі колегія суддів прийшла до висновку, що касир, відповідно до законодавства України несе повну матеріальну відповідальність за збереження всіх прийнятих ним цінностей, однак у позивачів відсутні письмові підтвердження яку суму коштів отримала на збереження ОСОБА_3, та яка сума матеріальних цінностей знаходилась у неї під звітом, а тому вирішити питання про її матеріальну відповідальність за наявними доказами не можливо.

Довідка про рух коштів у магазині «Українські товари» за 11.12.2014 року не може бути належним та допустимим, у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказом в ній не міститься посилання на фінансові документи, не засвідчена підписом та печаткою (а.с.29).

Посилання представника позивача на те, що кошти, які він вважає нестачею, належать приватним підприємцям, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки нічим, крім усних пояснень вони не підтверджені, від інших осіб заяв про відшкодування шкоди не надходило.

Також позивачем не вказано, якими неправомірними діями відповідачки заподіяно шкоду підприємству, які трудові обовязки були нею порушені і в чому полягала її вина.

Посилання відповідачки на те, що вона не підписувала контракт на 2014 рік правового значення у даному випадку не має, оскільки вона не заперечувала факту перебування з позивачем у трудових відносинах протягом 2014 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції припустився помилок у застосуванні норм матеріального та процесуального права, не вжив заходів для встановлення обставин, які мають значення для справи, а тому прийшов до неправильного висновку про задоволення позову. А тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2016 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю ТВФ «Рось-К» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди завданої працівником під час виконання трудових обовязків відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді: