У х в а л а

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Парінової І.К.,

Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПривавтБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір № SUH0AU00100073, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 61 349 грн 93 коп. під 14,76 % річних, зі строком повернення - 13 лютого 2013 року.

В той же день на забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, між ними було укладено договір застави, за яким відповідач надав у заставу належний йому автомобіль «Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_1.

Крім того, зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором у розмірі 10 тис. грн забезпечено порукою на підставі договору поруки № 167 укладеного 20 жовтня 2010 року з ПАТ «Акцент-Банк».

У зв'язку із неналежним виконанням своїх зобов'язань станом на 28 листопада 2012 року виникла заборгованість у розмірі 108 319 грн 39 коп.

Банк просив позовні вимоги задовольнити, звернути стягнення на предмет застави та стягнути з відповідачів у солідарному порядку 10 тис. грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015 року провадження у справі в частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави закрито.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015 року, з урахуванням ухвали від 20 жовтня 2015 року про виправлення описки, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ПАТ Акцент-Банк» та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 тис. грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за договором поруки закрито.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1737цс15.

Ураховуючи викладене висновок суду апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПрїшатБанк» стосовно стягнення суми з ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки, витікають з відносин, які виникли на підставі договору укладеного між юридичними особами, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства є обґрунтованим.

Установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № SUHOAUOO100073 від 14.02.2006 року відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 61 349 гри. 93 коп. зі сплатою за користуванняНИМ 14,76% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.02.2013 року.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 серпня 2013 року частково зміненим рішенням апеляційного суду Сумської області від 05 лютого 2014 року у рахунок погашення заборгованості в розмірі 60 528,93 грн за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на належний ОСОБА_2 автомобіль Chevrolet, державний номерний знак НОМЕР_2, із установленням початкової ціни реалізації предмета застави в розмірі 63655,46 грн (a. c. 55-58).

Відомостей про виконання вказаного рішення матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошовікошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 1206цс15.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: І.К. Парінова

О.В.Ступак