Справа № 465/7461/15 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/2855/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,-

встановила:

Позивач ОСОБА_5 в листопаді 2013 року звернулася в суд з позовом до Франківської районної адміністрації ЛМР про визнання права на спадкове майно.

В обґрунтування вимог покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її рідний брат ОСОБА_6, який проживав та був зареєстрований до дня смерті в квартирі АДРЕСА_1

Позивач у встановленому порядку звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа № 57495103. Крім позивача інших спадкоємців, які б висловили намір на прийняття спадщини, немає.

Серед спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_6, є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 17,8 кв.м.

Ця квартира належала спадкодавцю на праві користування. За життя він звертався із заявою про приватизацію квартири відповідно до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», однак помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію.

З покликанням на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-121цс13 від 11.12.2013 року, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 17,8 кв.м., яка складається з кімнати 13б-1 площею 9,8 кв.м., тераси 13б-2 площею 5,2 кв.м. Приміщення коридору ХІ площею 5,1 кв.м., душової ХІІ площею 1,7 кв.м. та вбиральня ХІІІ площею 1,1 кв.м. перебувають у спільному користуванні.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на жиле приміщення АДРЕСА_1 що складається з кімнати площею 9,8 кв.м. та тераси площею 5,2 кв.м. Приміщення коридору ХІ площею 5,1 кв.м., душової ХІІ площею 1,7 кв.м. та вбиральня ХІІІ площею 1,1 кв.м. перебувають у спільному користуванні.

Рішення оскаржив представник ОСОБА_3 (яка не була стороною у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права) - ОСОБА_4, вважає, що таке ухвалене з порушенням чинних законодавчих норм України.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що до майна, переданого у спільне користування, а саме приміщення коридору ХІ площею 5,1 кв.м., душової ХІІ площею 1,7 кв.м. та вбиральня ХІІІ площею 1,1 кв.м., включено також частину належного ОСОБА_3 на праві приватної власності майна, а саме частину наведених вище коридору площею 3,3 кв.м., вбиральні - площею 0,7 кв.м. та ванни - площею 1,1 кв.м., відтак оскаржуваним рішення апелянт позбавляється частини належного їй майна.

Також, на думку апелянта, належним відповідачем по даному позову мав би бути орган місцевого самоврядування, який від імені та в інтересах територіальної громади м. Львова здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об»єктами права комунальної власності. Таким органом є Львівська міська рада, а не Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, оскільки остання є лише виконавчим органом міської ради, відтак даний позов пред»явлений до неналежного відповідача.

Крім цього, просить врахувати, що у спадкодавця ОСОБА_6 є дочка, яка відповідно до ст. 1261 ЦК України належить до першої черги спадкоємців, тому суд першої інстанції повинен був з»ясувати питання щодо прийняття чи відмови від прийняття дочкою спадщини.

В свою чергу, право спадкоємців вимагати за ними визнання права власності на квартиру, що не була передана наймачеві у власність, виникає лише у разі сукупності обставин: подання наймачем належним чином оформленої заяви; не розгляд такої заяви уповноваженим органом в одномісячний строк або незаконна відмова у її задоволенні. Поряд з цим, з мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що заява була розглянута відділом приватизації житла Франківського району м. Львова у встановлений одномісячний строк та повернута саме через відсутність належних додатків.

Також зазначає, що за спадкоємцем ОСОБА_6 не можна було визнавати право власності на терасу площею 5,2 кв.м., оскільки вказана тераса є самочинно збудованим нерухомим майном, право власності на яке не набувається.

Просить суд скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Представник апелянта ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Позивач ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 106), в судове засідання апеляційної інстанції 10.05.2016 року повторно не прибула, подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із участю представника в іншій справі, проте належні докази зазначеної обставини не надала.

Представник відповідача Франківської РА ЛМР будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 105), в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Крім цього, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону, тому залишатись в законній силі не може.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в тому разі, коли громадянин, який висловив свою волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1, виданого Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ЛМУЮ, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6 (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, відповідно до ст. 1220 ЦК України, 02.05.2015р. відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_6, до складу якої входять усі права і обов'язки які належали спадкодавцеві і не припинились внаслідок його смерті.

З витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі встановлено, що 26.05.2015 року заведено спадкову справу спадкодавця ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_7 та померлий ОСОБА_6 є рідними сестрою і братом, що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_2 та НОМЕР_3 відповідно (а.с. 5-6).

З довідки з місця проживання, виданої ЛКП «Сокільницьке» від 03.11.2015р. встановлено, що ОСОБА_6 проживав та був зареєстрований до дня смерті в кімнаті АДРЕСА_1 (а.с. 14).

За даними технічного паспорта, виготовленого обласним КП ЛОР «БТІ та ЕО» квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 17,8 кв.м. та складається з кімнати площею 9,8 кв.м., тераси площею 5,2 кв.м., а приміщення коридору ХІ площею 1.8 кв.м., ванної кімнати ХІІ площею 0,6 кв.м. та вбиральня ХІІІ площею 0,4 кв.м. перебувають у спільному користуванні. При цьому, у технічному паспорті зазначено, що тераса площею 5,2 кв.м. збудована самочинно (а.с. 31-32).

Будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитка, який ухвалою Львівської міської ради № 1803 від 20.09.2012р. прийнятий у власність територіальної громади м. Львова від ДЖКП ДК «ЛОРТА» (а.с. 45).

Крім цього, ухвалою Львівської міської ради № 1949 від 13.12.2012р. вирішено залишити цілісні майнові комплекси на АДРЕСА_1 у статусі "гуртожиток" та дозволено приватизацію їхніх житлових, нежитлових (допоміжних) приміщень (а.с. 46).

Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.09.2013р. № 385 зобов'язано ЛКП «Сокільницьке» прийняти на баланс будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, приватизація здійснюється шляхом:

безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).

У силу статті 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

26.03.2015 року ОСОБА_6 звернувся із заявою до керівника органу приватизації Франківської РА про передачу у приватну власність приміщення гуртожитку, яке займає (а.с. 30).

24.04.2015 року завідувач відділу приватизації житла Франківського району направила на ім»я ОСОБА_8 повідомлення за № 189, яким запропонувала до поданих ним 26.03.2015 року документів додати копію розпорядження Франківської районної адміністрації «Про зміну та укладення договору найму жилих приміщень» відповідно до ухвали Львівської міської ради від 13.12.2012 року № 1949 «Про залишення цілісних майнових комплексів на АДРЕСА_1 у статусі гуртожиток» та надання дозволу на приватизацію їхніх житлових, нежитлових (допоміжних приміщень)», а також квитанцію про оплату послуг.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 грудня 2013 року у справі за № 6-121цс13, за якою право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленною заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 звернувся за життя до відповідного органу приватизації з належно оформленною заявою, проте у строк, встановлений ч. 3 ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" така заява не була вирішена, до його спадкоємця ОСОБА_5 перейшло право вимагати за нею права власності на спірне приміщення в гуртожитку.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що належним відповідачем по даному позову мав би бути орган місцевого самоврядування, який від імені та в інтересах територіальної громади м. Львова здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об»єктами права комунальної власності.

Таким органом є Львівська міська рада, а не Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, оскільки остання є лише виконавчим органом Львівської міської ради, а не органом місцевого самоврядування. Відтак, вказаний позов пред»явлено до неналежного відповідача.

В свою чергу, оскаржуваним рішенням за ОСОБА_5 визнано прав власності на терасу площею 5,2 кв.м. Водночас, вказана тераса побудована спадкодавцем ОСОБА_6 самочинно, що відображено у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Відповідно до роз»яснень, наведених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Таким чином, за спадкоємцем ОСОБА_6 не могло бути визнано право власності на терасу площею 5,2 кв.м., оскільки вказана тераса є самочинно збудованим нерухомим майном, право власності на яке не набувається.

Враховуючи те, що порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на жиле приміщення АДРЕСА_1 що складається з кімнати площею 9,8 кв.м. та тераси площею 5,2 кв.м. та залишення приміщення коридору ХІ площею 5,1 кв.м., душової ХІІ площею 1,7 кв.м. та вбиральня ХІІІ площею 1,1 кв.м. у спільному користуванні.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин