У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» про визнання додаткового договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Укрінбанк») про визнання додаткового договору недійсним, посилаючись на те, що 27 листопада 2006 року між ним та АТ «Укрінбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрінбанк», був укладений кредитний договір, згідно з яким він отримав від банку кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000,00 доларів США зі строком повернення до 26 листопада 2009 року. Під час розгляду Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області справи за позовом ПАТ «Укрінбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, йому стало відомо про існування Додаткового договору № 1 від 01 грудня 2006 року до кредитного договору від 26 листопада 2009 року, згідно з яким розмір кредиту збільшився до 55 000,00 доларів США.

Позивач зазначає, що вказаний Додатковий договір він не підписував, нікого не уповноважував його підписувати, а також не отримував за вказаним Додатковим договором ніяких грошових коштів, тому звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним Додатковий договір № 1 від 01 грудня 2006 року до кредитного договору від 26 листопада 2009 року на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним додатковий договір №1 від 01 грудня 2006 року до кредитного договору №61059 від 27 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та акціонерним товариством «Український інноваційний банк» в особі директора Дрогобицької філії Примяка М.В.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2014 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив із того, що наявні правові підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України, для визнання Додаткового договору № 1 від 01 грудня 2006 року до кредитного договору від 26 листопада 2009 року недійсним, оскільки ОСОБА_6 його не підписував та жодних коштів за даним договором не отримував.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Однак, з такими висновками судів погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 листопада 2006 року між АТ «Укрінбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав ОСОБА_6 кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000,00 доларів США на строк по 26 листопада 2009 року.

Пунктом 8.4 вказаного договору передбачено, що зміни та доповнення до цього договору можуть бути внесені тільки у письмовій формі вигляді додаткового договору та підписані повноважними представниками позичальника і банку.

01 грудня 2006 року між АТ «Укрінбанк» та ОСОБА_6 був укладений Додатковий договір № 1 до кредитного договору від 27 листопада 2006 року, згідно з яким розмір кредиту збільшився до 55 000,00 доларів США та змінився графік погашення кредиту.

Статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

ОСОБА_6, звертаючись до суду з указаним позовом просив визнати недійсним Додатковий договір № 1 до кредитного договору від 27 листопада 2006 року на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки він його не підписував та коштів не отримував. При цьому, ОСОБА_6 в позовній заяві зазначав про те, що для підтвердження того факту, що підпис на Додатковому договорі № 1 до кредитного договору від 27 листопада 2006 року здійснено не ним, він буде просити суд призначити почеркознавчу експертизу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частинами 3, 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 143 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до часин 1, 2 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, вказаних вимог закону не врахував, не сприяв з'ясуванню обставин, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, у зв'язку з чим дійшов до передчасного висновку щодо задоволення позовних вимог лише з тих підстав, що підпис, виконаний ОСОБА_6 у Додатковому договорі № 1 від 01 грудня 2006 року відрізняється від підпису, виконаному ОСОБА_6 у кредитному договорі від 27 листопада 2006 року, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вказаних порушень, допущених місцевим судом, не врахував, та також дійшов передчасного висновку про те, що позов ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з тих підстав, що підпис ОСОБА_6 на документах, які він надавав для одержання кредиту є ідентичними між собою та відповідають підпису ОСОБА_6 на оригіналі кредитного договору від 27 листопада 2006 року та на Додатковому договорі № 1 від 01 грудня 2006 року, що містяться в оригіналі кредитної справи, а також повністю відповідають підпису ОСОБА_6 на копії Додаткового договору № 1 від 01 грудня 2006 року, який він долучив до матеріалів даної справи.

Також апеляційний суд помилково вважав, що обставини встановлені рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 серпня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 серпня 2011 року, про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про те, що наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2006 року та Додатковим договором № 1 від 01 грудня 2006 року, а також про те, що доводи ОСОБА_6, що він не підписував Додатковий договір № 1 від 01 грудня 2006 року про збільшення суми кредиту не знайшли свого підтвердження, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, є помилковими, оскільки вказані обставини суд повинен був оцінити з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність та допустимість, які повинні бути підтверджені належними доказами.

За таких обставин, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2014 рокута рішення апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова М.І. Наумчук Г.І. Мостова