АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

05 травня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року,

встановила:

у липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посилаючись на те, що при укладенні договору було порушено його права на частину квартири.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він з 1998 р. перебував у шлюбі з ОСОБА_2 У 2004 р. ними було придбано АДРЕСА_1, однак у 2015 р. виявилось, що квартира була подарована його дружині племінницею - ОСОБА_3, хоча гроші за квартиру були сплачені з сімейного бюджету у період до 2009 р. В зв'язку з цим позивач просив визнати договір дарування недійсним та визнати право власності на квартиру в рівних частках за ним та ОСОБА_2

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування було укладено 21 липня 2004 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є дочкою ОСОБА_4, рідного брата позивача, який є його представником по даній справі. Представник позивача визнав, що був присутній при укладенні вказаного договору.

З часу укладення сторони договору не виявили бажання розірвати вказаний договір. Доказів на підтвердження удаваності укладеного договору позивачем не надано.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 6, 203, 215, 627, 638 ЦК України, ст. 57 СК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, оскільки всі були предметом перевірки суду та отримали належну правову оцінку.

Як зазначається в ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст. 717 ЦК України на відміну від договору купівлі-продажу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В ст. 722 ЦК України закріплено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Представник позивача в судовому засіданні пояснював, що у нього були боргові зобов'язання, а тому його дочка продала належну їй квартиру та віддала йому отримані кошти, і разом з тим вказував, що кошти за придбання квартири сплачувались протягом 5 років.

Позивачем та його представником не було надано доказів на підтвердження удаваності вказаного договору, не зазначено яка сума була сплачена за вказану квартиру та яким чином передавались кошти.

Таким чином, позивачем не було доведено факту оплатного набуття у власність ОСОБА_2 вказаної квартири, а тому підстав визнавати за ним право власності на частину зазначеної квартири немає.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 760/12443/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3835/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Демидовська А.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.