АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; визнати ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідача ОСОБА_2 вона зареєструвала в належному їй на праві власності житловому приміщенні в будинку АДРЕСА_1 у 2007 році, оскільки ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням зареєструвати його в м. Києві для вигідного працевлаштування. Позивач є власником 19/50 частин приватного будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку № 181 від 07.11.2003 року. Про те, що ОСОБА_2 проживатиме у вказаному приміщенні між ним і позивачем жодних домовленостей не було і позивач не дозволяла йому фактично проживати в належному їй житлі. У 2011 році ОСОБА_2 самовільно заселився в належне позивачу житлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 разом з дружиною ОСОБА_4 та їх малолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Малолітніх доньок відповідач зареєстрував у вказаному помешканні без згоди та відома власниці житла. Протягом 2012-2016 років відповідачі перешкоджають позивачу користуватись належним їй на праві власності житлом, не надають доступу до помешкання, використовують для власного проживання, виселятись відмовляються. З урахуванням викладеного позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з житлового приміщення в будинку АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_3 без надання їм іншого житлового приміщення. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що суд неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи, порушив норм процесуального права, послався на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В суді апеляційної інстанції апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи двічі належним чином повідомлялася, причини неявки суду не повідомила.

На підставі ст.. 305 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником 19/50 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку № 181 від 07 листопада 2003 року (а.с. 5-6).

У вказаному приміщенні позивач зареєстрована з 12 березня 2005 року, що підтверджується довідкою форми №3, виданою ЖЕД №905 10.02.2016 року за №943 (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному житловому приміщенні з 10 липня 2007 року, малолітня дитина ОСОБА_5 зареєстрована у вказаному помешканні з 31 травня 2012 року, малолітня дитина ОСОБА_6 зареєстрована з 15 листопада 2012 року (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_4 за вказаною адресою не зареєстрована, однак, фактично проживає без реєстрації.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2015 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна було відмовлено.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що 19/50 частин будинку АДРЕСА_1 належать позивачу на праві власності, відповідачі права власності на вказане житлове приміщення не мають .

Задовольняючи позовні вимоги в повному об'ємі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що перешкоди, які відповідачі вчиняють власнику житлової площі, можуть бути усунуті шляхом виселення зазначених осіб із цієї площі без надання іншого житлового приміщення. Оскільки власник не надавала згоди на реєстрацію відповідачів у своїй власності, то вони підлягають виселенню і повинні бути визнані такими, що втратили право користування житловою площею.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна із наступних підстав.

Відповідно до ст.. 61 ЦПК України рішеннями судів встановлено і ця обставина вже не потребує доказування, що ОСОБА_3 є одноособовим власником АДРЕСА_1

В липні 2007 року за згодою ОСОБА_3 в будинку був зареєстрований та з того часу постійно проживає ОСОБА_2, з яким позивач перебувала у близьких стосунках.

Оскільки судами не встановлено факт проживання сторін однією сім'єю і що ОСОБА_2 поселився в спірний будинок як член сім'ї власника, то фактично між власником та ОСОБА_2 було укладено договір найму безстроково, так як ОСОБА_2 був постійно зареєстрований у будинку та поселився в ньому за згодою позивача на невизначений строк.

Як наймач ОСОБА_2 вселив в 19/50 частин будинку АДРЕСА_1 членів своєї сім'ї, а саме неповнолітніх дітей, які були зареєстровані на зазначену житлову площу до свого батька без згоди власника та свою дружину ОСОБА_4, яка не зареєстрована в будинку , так як згода на її реєстрацію та проживання від власника будинку не надавалася.

Вирішуючи питання про виселення ОСОБА_4 із будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції правомірно послався на ст.. 116 ЖК України, оскільки ОСОБА_4 поселилася в будинок без згоди власника, самовільно, а тому підлягає виселенню із нього без надання іншого житлового приміщення.

Виселяючи із цих же підстав ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей, суд прийшов до помилкового висновку про те, що вони поселилися в будинок самовільно, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 вселився та був зареєстрований в будинку за згодою власника-позивача по справі.

Судом першої інстанції також визнано відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею.

При цьому судом не зазначено норму права , за якою суд визнав відповідачів такими, що втратили право користування житлом та не зазначив, з яких підстав він дійшов такого висновку, оскільки судом встановлено, що відповідачі проживають в будинку, у зв'язку із чим і стало питання про їх виселення.

Відповідно до ст.. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім' ї. У цьому випадку власник будинку повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Оскільки позивач зазначає в своїх позовних вимогах, що будинок їй потрібен для власного користування, а відповідачі перешкоджають їй в такому користуванні її власністю, то вона повинна була попередити про виселення ОСОБА_2 та членів його сім ї за три місяці, а в разі невиконання її вимог, ставити питання про їх примусове виселення.

Таким чином суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи, прийшов до висновку, який не відповідає обставинам справи, застосував норму права, яка не підлягає застосуванню, що є підставою , передбаченою ст.. 309 ЦПК України для скасування в цій частині рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову щодо виселення ОСОБА_2 та його неповнолітніх дітей та визнання всіх відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею.

ОСОБА_4 не може бути визнана такою, що втратила право користування житловою площею, оскільки вона такого права в будинку АДРЕСА_1 і не набувала.

В решті рішення суду є законним та обґрунтованим і повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст..ст.303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року в частині виселення та визнання такими, що втратили право користування житловою площею в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та його малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення відмовити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловою площею, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: