Номер провадження: 22-ц/785/3356/16
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

Плавич Н.Д.,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 28 серпня 2015 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що наказом від 3 жовтня 2012 року №278 звільнений з посади диспетчера ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 4 жовтня 2012 року по пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату). Посилаючись на не проведення виплати всіх сум при звільненні, позивач ОСОБА_3 після уточнення вимог просив стягнути з відповідача ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» винагороду за вислугу років з урахуванням індексу інфляції за період роботи з 2000 по 2013 роки в загальній сумі 56465,50 грн., витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.(а.с.1-3, 24, 73-74, 95).

Відповідач ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» позов не визнав (а.с.40-43, 98-99).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року в позові відмовлено (а.с.106-107).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення мотивовано не відповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

ОСОБА_3, 1953 року народження, працював в Дунайському пароплавстві з 1 вересня 1976 року (а.с.9-11). Наказом від 3 жовтня 2012 року №278 ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» ОСОБА_3 диспетчера диспетчерської пароплавства служби безпеки судноплавства звільнено з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 4 жовтня 2012 року по пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а.с.12).

При звільнені ОСОБА_3 нараховано вихідну допомогу в розмірі 3440,00 грн., що підтверджено розрахунковим листом за жовтень 2012 року. Остаточний розрахунок в сумі 2924,00 грн. проведено 13 грудня 2012 року, що підтверджено відомістю №1951 на виплату грошей (а.с.44-47).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 січня 2013 року з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 4 жовтня 2012 року по 13 грудня 2012 року в сумі 5090,00 грн. з утриманням прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Рішення виконано (постанова ВП №36758825 від 25 червня 2013 року про закінчення виконавчого провадження) (а.с.48-49, 50).

Згідно довідки від 18 вересня 2015 року №528 заборгованість перед ОСОБА_3 відсутня (а.с.44).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з відсутності на час звернення до суду заборгованості по заробітній платі та, відповідно, підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; з відсутності підстав для виплати винагороди за вислугу років за період з 2000 року по 27 червня 2006 року та з 31 грудня 2008 року по 2013 рік та з пропуску строку звернення до суду з вимогами про виплату винагороди за вислугу років у період дії положення про винагороду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Суд відмовив в частині позову за безпідставністю вимог, а не з підстав пропуску визначеного частиною 1 статті 233 КЗпП України строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, відтак, посилання апелянта на неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 233 КЗпП України до періоду, коли положення про винагороду не діяли, не приймаються, оскільки дотримання строку звернення до суду не було підставою для прийняття рішення про відмову в цій частині позову.

Так, відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом з однієї сторони і однією або кількома профспілковими чи іншими уповноваженими на представництво трудовим колективом органами, а у разі відсутності таких органів - представниками трудящих, обраними і уповноваженими трудовим колективом (ст.3); колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі (ст.9).

Колективний договір ВАТ «Українське Дунайське пароплавство» (з червня 2011 року ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство») на 2006-2009 роки прийнято на конференції 27 червня 2006 року, пункт 3.7 колективного договору передбачав виплату робітникам пароплавства винагороди за вислугу років згідно Положення. Саме Положення про винагороду за вислугу років працівників ВАТ «Українське Дунайське пароплавство» прийнято на цій же конференції 27 червня 2006 року, положення було додатком №3 до колективного договору ВАТ «Українське Дунайське пароплавство» на 2006-2009 роки. Наказом №277 від 19 грудня 2008 року «Про заходи по скороченню витрат ВАТ «УДП» (п.4) з 31 грудня 2008 року зупинено виплату надбавок та доплат робітникам пароплавства, дія наказу була подовжена на наступні місяці 2009 року. Доповненнями та змінами на 2010 рік до колективного договору пункт 3.7 було виключено та відповідно положення про винагороду з 2010 року не діяли (а.с.51-61).

Отже, на момент звільнення ОСОБА_3 з 4 жовтня 2012 року з пароплавства пункт 3.7 колективного договору не діяв. Підстави для нарахування і виплати винагороди за період з 2000 року по 27 червня 2006 року та в період з 1 січня 2010 року по 4 жовтня 2012 року відсутні, оскільки Положення про винагороду за вислугу років працівників ВАТ «Українське Дунайське пароплавство» було прийнято лише 27 червня 2006 року, а з 1 січня 2010 року положення щодо винагороди було виключено з колективного договору. Підлягала нарахуванню винагорода за вислугу років з 27 червня 2006 року по 31 грудня 2008 року, у січні-березні 2009 року виплату винагороди було зупинено, надалі винагорода підлягала нарахуванню з квітня 2009 року до 2010 року. Згідно доводів ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», не спростованих ОСОБА_3, у період дії положення з 27 червня 2006 року по 31 грудня 2009 року винагорода за вислугу років у разі нарахування такої за фактично відпрацьований час виплачувалася усім працівникам, в тому числі й ОСОБА_3, однак відсутність належних та допустимих доказів (первинних бухгалтерських документів, табелів відпрацьованого часу тощо) унеможливлює підтвердження чи спростування даних обставин.

Відповідно до положень частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Винагорода за вислугу років, що була передбачена Колективним договором та підлягала нарахуванню відповідно до Положення про винагороду за вислугу років робітників ВАТ «УДП» не є оплатою праці, на яку поширюються положення частини 2 статті 233 КЗпП України, відтак, доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом вказаної норми права безпідставні.

Суд першої інстанції в задоволенні вимог в частині стягнення винагороди за вислугу років у період дії положення про винагороду відмовив з підстав пропуску тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору. ОСОБА_3 не довів, що строк звернення до суду ним пропущено з поважних причин.

Так, ОСОБА_3 звільнився за скороченням штату з 4 жовтня 2012 року, після звільнення звертався до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 15 січня 2013 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області в справі за позовом ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було ухвалено рішення. Вимоги про стягнення за період 2000-2013 років винагороди за вислугу років ОСОБА_3 пред'явив до суду лише 28 серпня 2015 року, тобто зі значним пропуском визначеного частиною 1 статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. Оскільки доводи апелянта про поширення на вимоги про стягнення винагороди положень частини 2 статті 233 КЗпП України безпідставні, а поважні причини пропущення тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору ним не зазначено, то підстави для задоволення вимог про стягнення винагороди в період дії положення про винагороду відсутні в силу пропуску строку звернення до суду.

Суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають таким, рішення ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення грошових коштів - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Н.Д.Плавич