Справа № 382/1704/15-ц Головуючий у І інстанції Бурзель Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/2141/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 12.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Яготинської міської ради Київської області, ОСОБА_3, Реєстраційної служби Яготинського РУЮ Київської області, Управління Держземагенства в Яготинському районі Київської області про визнання дій неправомірними, скасування та визнання рішень недійсними, скасування та визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Яготинської міської ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення ,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на таке.

Як власнику будинку №42 по вул. Кутузова у м. Яготині Київської області, рішенням Яготинської міської ради Київської області від 27 листопада 2014 року позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки біля цього будинку площею 0,02 га, для ведення особистого селянського господарства.

Однак цю земельну ділянку у складі земельної ділянки площею 0,0893 га, самовільно захопив відповідач, а в подальшому, на підставі рішень Яготинської міської ради Київської області від 26 червня 2014 року 27 листопада 2014 року, розробив технічну документацію та отримав її у власність, отримавши 21 грудня 2014 року свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку.

Позивач вважає, що міська рада незаконно передала спірну земельну ділянку у власність відповідача, без її фактичного вилучення у позивача.

На думку позивача, спірна земельна ділянка перебувала у законному користуванні та власності ОСОБА_2 у зв»язку з набуттям ним у власність будинку №42 по вул. Кутузова у м. Яготині Київської області, оскільки на попереднього власника цього будинку на підставі рішення профкому Яготинського цукрового заводу від 8 лютого 1985 року переведено земельну ділянку площею 0, 12 га; саме за такий розмір земельної ділянки позивач сплачував земельний податок.

З огляду на викладене, позивач просив визнати неправомірними дії міської ради по передачі земельної ділянки у власність відповідача, скасувати як незаконні рішення міської ради щодо затвердження технічної документації та передачі у власність відповідача спірної земельної ділянки, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності спірну земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі зустрічним позовом, в якому, посилаючись на те, що рішення Яготинської міської ради Київської області від 27 листопада 2014 року ОСОБА_2 про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки порушує його права як власника вказаної земельної ділянки, тому просив визнати незаконним та скасувати вказан6е рішення міської ради.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 12 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в задоволені позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції виконані.

Встановлено, що сторони є власниками сусідніх будинків.

Так, відповідно до договору дарування від 29 листопада 2004 року ОСОБА_2 є власником будинку №42 по вул. Кутузова, що у м. Яготин Київської області. ОСОБА_2 подарувала вказаний будинок ОСОБА_5, яка у 1984 році придбала цей будинок у ОСОБА_6

ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 01 серпня 1997 року набув право власності на обєкт незавершеного будівництва по вул. Кутузова, 44, у м. Яготині Київської області.

Рішеннями Яготинської міської ради Київської області від 26 червня 2014 року та від 27 листопада 2014 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку та затверджено технічну документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0890 га, що розташована за адресою: вул. Кутузова, 44, м. Яготин, для будівництва та обслуговування житлового будинку та передано вказану земельну ділянку у його власність

21 грудня 2014 року реєстраційною службою Яготинського районного управління юстиції Київської області ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Яготинської міської ради Київської області від 27 листопада 2014 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її у власність орієнтовною площею 0,02 га, що розташована за адресою: вул. Кутузова, 42, м. Яготин, Київська область для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель, які обліковуються в користуванні ОСОБА_6 (а.с. 23).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що останній не набув у передбаченому законом порядку право користування земельною ділянкою площею 0,02 га, яка перебувала у комунальній власної на час передання її у власність відповідача ОСОБА_3 у складі земельної ділянки площею 0,0890 га , тому відсутні підстави для судового захисту прав позивача шляхом задоволення його позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до п.п. «а» та «б»ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад відносяться розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок у власність із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Матеріали справи не містять державного акту про право власності або право постійного користування на спірну земельну ділянку, виданого на ім»я ОСОБА_2 або попередніх власників будинку №42 по вул. Кутузова, що у м. Яготин Київської області.

Доводи апеляційної скарги про те, що право позивача на користування спірною земельною ділянкою ґрунтується на наказі №22-А по Яготинському цукровому заводу ім. Ілліча від 08 лютого 1985 року, згідно з яким присадибна ділянка площею 0,12 га по вул. Кутузова, 32, в м. Яготині переведена на попереднього власника будинку ОСОБА_6 (а.с. 57), колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

За змістом ст. ст. 88, 90 ЗК УРСР 1970 року, чинного на час переоформлення земельної ділянки за ОСОБА_6 у 1984 році, розміри земельних ділянок для обєктів цивільного і житлового будівництва визначаються виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів у відповідності з будівельними нормами і правилами. В містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов незалежно від кількості членів сім`ї.

На землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених ст. 88 цього Кодексу.

За змістом ст. 16 ЗК УРСР 1970 року надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів.

Таким чином, станом на 1985 рік профком Яготинського цукрового заводу не був наділений правом розпоряджатися земельними ділянками, рішення профкому Яготинського цукрового заводу щодо передачі земельних ділянок підлягали затвердженню виконавчим комітетом Яготинської міської ради.

Крім того, вказане рішення профкому було затверджено рішенням виконкому Яготинської міської ради народних депутатів від 22 квітня 1984 року міськради лише частково, на земельну ділянку площею 0,06га а не 0,12 га.

Обставини законності набуття ОСОБА_6 у 1985 році права користування спірною земельною ділянкою не були предметом судового розгляду, тому посилання в апеляційній скарзі на те, що факт користування ОСОБА_6 земельною ділянкою площею 0,12 по вул. Кутузова, 32, в м. Яготині не потребує доказування у зв»язку з його встановленням ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 листопада 2013 року (а.с. 34-35) є безпідставними.

Разом з тим матеріали справи не містять даних про те, що земельна ділянка площею 0,06 га або площею 0,12 га була виділена ОСОБА_6 в натурі, встановлено її межі, до позивача ОСОБА_2 перейшло право користування нею у 2004 році у зв»язку із придбанням у дар будинку, і саме на цю земельну ділянку накладається земельні ділянка, передана у власність відповідачу ОСОБА_3 на підставі рішень Яготинської міської ради Київської області від 26 червня 2014 року та від 27 листопада 2014 року.

Відповідно до ст. 377 ЦК України у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок №42 по вул. Кутузова у м. Яготині, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Як убачається з матеріалів справи, право власності на житловий будинок №42 по вул. Кутузова в м. Яготині ОСОБА_2 набув на підставі договору дарування від 29 листопада 2004 року у якому розмір земельної ділянки у договорі вказаний не був.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до ОСОБА_2 перейшло лише право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, доводи апеляції про те, що ОСОБА_2 сплачує плату за землю площею 0,12 га і тривали час користується нею, суд першої інстанції вірно не узяв до уваги, оскільки квитанції про сплату за землю сформовані на ім`я ОСОБА_6 та не є належним доказом перебування земельної ділянки у користуванні або власності.

Надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особі, не свідчить про виникнення у неї права на власність чи користування, таке право на власність чи користування виникає тільки після одержання документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із вимогами ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Доводи представників позивача ОСОБА_2, висловлені ними у суді апеляційної інстанції про те, що надання спірної земельної ділянки відповідачеві перешкоджає позивачеві користуватись належною йому літньою кухнею, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ці обставини не зазначались позивачем як підстава для задоволення позову, вони не перевірялись судом першої інстанції і проти них не захищався відповідач. Водночас, позивач не позбавлений права заявити позов з аналогічним предметом з інших підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апелянти не змогли спростувати висновки суду, нових доказів доведеності позову або апеляційних скарг не встановлено, а тому вони не підлягають задоволенню.

За таких обставин судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді