Справа № 297/2821/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Панько В.Ф.,Собослой Г.Г.,

при секретарі: Рогач О.Я.,

за участі представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про захист прав споживача, повернення сплачених за товар грошових коштів, стягнення матеріальних збитків за неналежну якість товару, неустойки та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізична особа підприємець ОСОБА_5 про захист прав споживача, повернення сплачених за товар грошових коштів в сумі 21 460,00 гривень, стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень та стягнення судових витрат. Заявою про збільшення позовних вимог ОСОБА_4 просить суд також стягнути з відповідача в свою користь 26 091,00 гривень матеріальних збитків за неналежну якість товару та 22 103,00 гривень неустойки за не усунення недоліків товару у встановлений законом строк.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 21 460, 00 гривень за сплачений товар.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 26091,00 гривень суму матеріальних збитків.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 неустойку в розмірі 22 103,00 гривень.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 5000,00 гривень.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати за проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 3600 гривень.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 в користь держави судовий збір в розмірі 940,14 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, якою просить: скасувати рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні з'ясовано, що позовні вимоги позивач мотивує тим, що ОСОБА_4 в грудні 2013 року придбав у ФОП ОСОБА_3 тротуарну плитку, площею 145 кв.м.,за 21460,00 гривень, що підтверджується розрахунковими документами. Крім того, оплатив відповідачу суму коштів в розмірі 26091,00 гривень за роботи, повязані з її укладенням, та за супутні матеріали (щебень, пісок тощо), які були необхідні для проведення робіт. Після закінчення робіт позивачем виявлено,що тротуарна плитка не відповідає заздалегідь обумовленим та установленим вимогам. В позасудовому порядку позивач неодноразово звертався до відповідача з метою усунення недоліків та зміни товару на товар належної якості, проте звернення були залишені без належного реагування. У зв'язку з вищевказаним, ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом своїх прав. Вимога про стягнення _моральної шкоди позивачем мотивована тим, що йому довелось сплатити великий обсяг коштів за товар роботи, що мають істотні недоліки, тривале та безпідставне зволікання відповідача в усуненні цих недоліків, а також спричинений вказаними обставинами душевний дискомфорт та моральні страждання, пов'язані як і з самим фактом істотних недоліків товару, так і необхідністю вживати додаткових заходів для захисту власних прав та охоронюваних законом інтересів. Збільшення вимог позивачем мотивовано ухиленням відповідача від усунення недоліків в установлений законом строк, що, на його думку, є підставою для стягнення неустойки в розмірі 22103, 80 гривень. Стягнення з відповідача суми збитків в розмірі 26 091, 00 гривень позивач мотивував тим, що оплачені ним роботи по встановленню товару є теж матеріальними збитками відповідно до п.1 ч. 2 ст. 22 ЦК України.

Задовольняючи заявлений позов суд послався на наявний у справі висновок судової інженерно-технічної експертизи від 23 жовтня 2015 року № 234 (далі - висновок експерта), з якого вбачається, що оздоблювальний шар придбаної позивачем тротуарної плитки не відповідає технічним вимогам, передбаченим пунктом 4.1.7. Національного стандарту України «Будівельні матеріали. Вироби бетонні тротуарні неармовані. Технічні умови» (ДСТУ Б В.2.7-145:2008); кольорове забарвлення придбаної позивачем тротуарної плитки частково не відповідає технічним вимогам, передбаченим пунктом 4.1.8. Національного стандарту України «Будівельні матеріали. Вироби бетонні тротуарні неармовані. Технічні умови» (ДСТУ Б В.2.7-145:2008).

Проте, колегія вважає, що вказаний висновок експерта не є належним і допустимим доказом у справі, що розглядається, оскільки такий є неповним та суперечливим, що підтверджується наступним.

З абзацу восьмого розділу «По першому питанню» висновку експерта вбачається, що згідно наданих додаткових матеріалів, а саме сертифіката відповідності серії ВВ № 274709 від 20 березня 2009 року, встановлено, що плити тротуарні бетонні, які виготовляються серійно з 20 березня 2009 року по 19 червня 2012 рік ФОП ОСОБА_6 відповідають вимогам пунктів З.З., З.4., З.5., 4.1.1., 4.1.10., 4.1.12., 4.2.2., 4.2.5., 4.2.6. ДСТУ Б В.2.7-145:2008 «Будівельні матеріали. Вироби бетонні тротуарні неармовані. Технічні умови».

Наведене дало підстави судовому експерту дійти висновку, що оздоблювальний шар придбаної позивачем тротуарної плитки не відповідає технічним вимогам, передбаченим пунктом 4.1.7. Національного стандарту України «Будівельні матеріали. Вироби бетонні тротуарні неармовані. Технічні умови» (ДСТУ Б В.2.7-145:2008), оскільки оздоблювальний шар такої становить лише 6-8 мм, при мінімально обов'язковому 20 мм.

Однак, у даному випаду судовим експертом не враховано те, що позивач придбав тротуарні плитки від ФОП ОСОБА_3, а не від ФОП ОСОБА_6, який не є стороною у даній справі, що розглядається, а тому виданий на ім'я останнього сертифікат відповідності серії ВВ № 274709 від 20 березня 2009 року, на основі якого судовий експерт дійшов своїх висновків, не повинен був братися до уваги;

Надаючи свій висновок про те, що продані позивачу тротуарні плитки не відповідають вимогам ДСТУ Б В.2.7-145:2008 «Будівельні матеріали. Вироби бетонні тротуарні неармовані. Технічні умови», судовий експерт не вказав, що тротуарні плитки не обов'язково мають відповідати вказаним вимогам, а лише в тому випадку, якщо такі виготовляються згідно ДСТУ. Якщо ж тротуарні плитки виготовляються згідно технічних умов, то такі не мають відповідати вимогам ДСТУ.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв Декрет Кабінету Міністрів України від 10 травня 1993 року № 46-93 «Про стандартизацію і сертифікацію» (в редакції від 30 квітня 2011 року), згідно з пунктом 1 статті 4 якого нормативні документи із стандартизації поділяються на державні стандарти України; галузеві стандарти; стандарти науково-технічних та інженерних товариств і спілок; технічні умови; стандарти підприємств.

Державні стандарти України (ДСТУ) - це стандарти, розроблені відповідно до чинного законодавства України, що встановлюють для загального і багаторазового застосування правила, загальні принципи або характеристики, які стосуються діяльності чи її результатів, з метою досягнення оптимального ступеня впорядкованості, розроблені на основі консенсусу та затверджені уповноваженим органом (ст. 1 Закону України «Про стандартизацію»).

Відповідно до пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 10 травня 1993 року № 46-93 «Про стандартизацію і сертифікацію» (в редакції від 30 квітня 2011 року) державні стандарти України затверджуються центральним органом виконавчої влади з питань технічного регулювання, а державні стандарти в галузі будівництва та промисловості будівельних матеріалів - спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з будівництва та архітектури.

У пункті 22 частини першої статті 1 Закону України «Про стандартизацію» дано визначення терміну «технічні умови» - це нормативний документ, що встановлює технічні вимоги, яким повинна відповідати продукція, процес або послуга, та визначає процедури, за допомогою яких може бути встановлено, чи дотримані такі вимоги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 16 названого Закону підприємства, установи та організації мають право у відповідних сферах діяльності та з урахуванням своїх господарських і професійних потреб організовувати та виконувати роботи із стандартизації, зокрема, розробляти, приймати, перевіряти, переглядати та скасовувати стандарти, кодекси усталеної практики, технічні умови і зміни до них, установлювати процедури їх розроблення, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування.

Відтак, висновок суду першої інстанції, який фактично грунтується на висновку судової інженерно-технічної експертизи від 23 жовтня 2015 року №234, про те, що технічні умови є однією із складових державних стандартів України, не ґрунтується на вимогах закону,оскільки це є різні нормативні документи із стандартизації.

Що стосується суми стягнення сплачених позивачем коштів за всі 145 кв. м. тротуарної плитки, в той час як претензії щодо якості в нього виникли лише відносно окремих тротуарних плиток, колір поверхонь яких змінився внаслідок потрапляння на них цементу (внаслідок власної недбалості позивача), а суд попри все це - повністю задовольнив заявлений позов у цій частині.

З даного приводу необхідно зазначити, що вимога позивача про повернення йому всієї вартості тротуарної плитки не може бути задоволена з огляду на таке.

При придбанні вищевказаної тротуарної плитки та її укладці позивач не висловив претензій з приводу якості товару, про що свідчить підписаний ним же акт виконаних робіт від 22 лютого 2014 року №1.(а.с.6).

Однак, у даному випадку необхідно зауважити, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що наявні, на думку позивача, недоліки проданої йому тротуарної плитки є істотними, що давало б останньому право вимагати від відповідача повернення сплачених за вказаної товар коштів.

Відповідно до частини другої статті 678 ЦК України в разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Як зазначає позивач, ФОП ОСОБА_3 реалізував йому тротуарну плитку інтенсивність забарвлення та інші якісні показники якої, не відповідають вимогам ДСТУ Б В.2.7-145:2008.

Проте з такими твердженнями позивача погодитися не можна, оскільки пункт 4.1.8. ДСТУ Б В.2.7-145:2008. встановлює лише можливість виготовлення кольорових виробів бетонних тротуарних неармованих, а пункт 4.1.9. ДСТУ Б В.2.7-145:2008. -встановлює лише вимогу про те, що форма, розміри, поверхня, колір та інтенсивність забарвлення виробів повинні відповідати зразкам-еталонам виробника, затвердженим у встановленому порядку. Жодна з наведених норм не встановлює вимоги щодо якості тротуарних плиток.

У висновку експерта не вказано, а позивачем не доведено, що вищевказані, на його думку, недоліки проданої йому тротуарної плитки є істотними. Задоволення заявленого позову без з'ясування вищевказаної обставини свідчить про необґрунтованість рішення судом першої інстанції, адже відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми лише в тому разі, якщо придбаний товар має істотні недоліки, і то лише тоді, якщо такі недоліки виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару.

Позивач не обґрунтував свою вимогу про повернення сплаченої за товар грошової суми в звязку з істотним порушенням відповідачем вимог щодо якості товару (ч.2 ст.678 ЦК України), так само як і не обґрунтував порушення відповідачем вимог закону щодо якості товару.

Стосовно задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним збитків у розмірі 26 091,00 гри., пов'язаних з оплатою робіт з укладення придбаної таким тротуарної плитки, які виконувалися третьою особою без самостійних вимог ФОП ОСОБА_5, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Однак, у даному випадку позивачем не доведено наявність та розмір збитків, нібито завданих йому відповідачем, та причинно-наслідкового зв'язку між збитками та діями відповідача.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., яка була частково задоволена судом першої інстанції.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Однак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, як і не доведено в чому полягає ця моральна шкода, а також з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції не в повному обсязі зясував обставини, які мають істотне значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія,

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2016 року скасувати, ухваливши по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про захист прав споживача, повернення сплачених за товар грошових коштів, стягнення матеріальних збитків за неналежну якість товару, неустойки та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його постановлення і може бути оскаржено на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді