СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/71/16
ун. № 759/3368/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Семаніва Ю.В., розглянувши матеріали скарги представника ТОВ «Лідер-Груп Інтернешнл» Буяновської Т.С. на бездіяльність начальника відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Василевського А.М., -

ВСТАНОВИВ:

До суду електронною поштою направлено скаргу представника ТОВ «Лідер-Груп Інтернешнл» Буяновської Т.С. на бездіяльність начальника відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Василевського А.М.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року вищевказану заяву залишено без руху та надано п'ятиденний строк для усунення недоліків.

9 березня 2016 року копію ухвали було направлено скаржнику на адресу вказаною у скарзі, проте направлену кореспонденцію скаржнику не було вручено, оскільки лист повернувся на адресу суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Таким чином, станом на 10 травня 2016 року зазначені в ухвалі суду недоліки не усунуті, скаржник до суду не з'являвся та не цікавився результатами розгляду справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 ЦПК України, у разі відсутності адресата, особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожнадержава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладнийрух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним ( Рішення Суду у справі " Жоффре де ля Прадель проти Франції " від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» 07.02.2014 № 6 скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК.

Оскільки скаржнику було надано більше ніж достатньо часу для усунення недоліків, з урахуванням того, що в суду відсутня можливість вручити скаржнику копію ухвали суду про усунення недоліків, так як скаржник не отримує кореспонденцію і вона повертається на адресу суду, а також того, що ухвала суду від 9 березня 2016 року про усунення недоліків так і не виконано, скарга вважається неподаною та підлягає поверненню заявнику.

Відповідно до ч. 5 ст. 121 ЦПК України, роз'яснити скаржнику, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню із до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись ч. 2, 3, 5 ст. 121 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу представника ТОВ «Лідер-Груп Інтернешнл» Буяновської Т.С. на бездіяльність начальника відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Василевського А.М. - вважати неподаною та повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення скарги надіслати особі, яка її подала разом зі скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ю.В. Семаніва