Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, з участю третьої особи - ОСОБА_5, про зобов'язання до вчинення дій; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду

м. Львова від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2011 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 серпня 2011 року головою Шевченківської районної адміністрації видано розпорядження «Про демонтаж самовільно збудованого гаражу», яким відповідача зобов'язано в місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самовільно збудований гараж під літерою «З» (відповідно до технічного паспорта на будинок) розміром 8,70x4,50 м, що по

АДРЕСА_1. Копія розпорядження вручена ОСОБА_4

1 вересня 2011 року, однак від підпису про отримання розпорядження він відмовився. Відповідач у добровільному порядку вимоги розпорядження не виконав, про що 27 жовтня 2011 року було складено відповідний акт.

Ураховуючи наведене та посилаючись на положення ст. 376 ЦК України, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закон України «Про основи містобудування» та Закон України «Про планування і забудову територій», позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 демонтувати за власний рахунок самовільно збудований гараж.

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що він є співвласником будинку АДРЕСА_1, іншим співвласником цього будинку є

ОСОБА_5 Між ними існує спір з приводу користування земельною ділянкою біля цього будинку, який вирішений судом першої інстанції. Розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації від 26 серпня 2011 року «Про демонтаж самовільно збудованого гаражу» його зобов'язано в місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самовільно збудований гараж під літерою «З» (відповідно до технічного паспорта на будинок) розміром 8,70x4,50 м, що по АДРЕСА_1. Зазначав, що він звернувся до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про введення самовільно збудованого гаража в експлуатацію. Рішення за його заявою не прийнято.

Вважав, що позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про зобов'язання виконати його розпорядження передчасним, оскільки його заяву про визнання права власності не вирішено, чим порушуються його права як власника. Питання визнання права власності на спірний гараж погоджено ним зі всіма відповідними службами. Встановлено, що гараж відповідає будівельним нормам і правилам, побудований на земельній ділянці, яка є у його правомірному володінні, права інших осіб цим будівництвом не порушуються. На право власності щодо зазначеного гаражу претендентів немає.

Ураховуючи наведене, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26 серпня 2011 року та визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж біля будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2015 року, позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 демонтувати самовільно збудований гараж, що значиться під літерою «З» згідно технічного паспорта, розміром 8,70х4,50м. по АДРЕСА_1 за власний рахунок. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні зустрічного позову на підставі статей 386, 391, частин 1,4 ст. 376 ЦК України, суди виходиди з того, що ОСОБА_4 здійснив будівництво жилого будинку на земельній ділянці, власником якої він не є, без дозволів відповідних органів та без виготовлення проекту.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як убачається із довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку, виданої ЛКП «Збоїща-408» будинок по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 У будинку зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

ОСОБА_12

Згідно довідки Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради від 19 липня 2011 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 для будівництва гаражу Львівською міською радою ОСОБА_4 не надавалась.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26 серпня 2011 року зобов'язано ОСОБА_4 у місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самовільно збудований гараж під літерою «З» розміром 8,70 м х 4,50 м по АДРЕСА_1

Згідно із актами ЛКП «Збоїща-408» від 1 вересня 2011 року та від

27 жовтня 2011 року вказане вище розпорядження ОСОБА_4 вручено. Від підпису відмовився в присутності комісії.

Предметом даного спору є об'єкт нерухомості збудований

ОСОБА_4 на земельній ділянці, яка відноситься до державної форми власності та перебуває у спільному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що не була відведена у встановленому порядку для цієї мети.

Будівництво об'єктів нерухомості являє собою взаємопов'язану діяльність різних суб'єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об'єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; законами України: «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про пожежну безпеку», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про екологічну експертизу», «Про охорону культурної спадщини»; Порядком видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства Українивід 5 липня 2011 року № 103, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за

№902/19640.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За змістом частин 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Якщо позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна заявлений суб'єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю у сфері регулювання земельних відносин, у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України), судам слід перевіряти, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14, від 24 травня 2015 року

№6-381цс15 які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суд залишив поза увагою, що позивач Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду як суб'єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва, а відтак відносини між сторонами є публічно-правовими й зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій помилково прийняли до розгляду та розглянули спір по суті в частині позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 вересня

2015 року в частині позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, з участю третьої особи - ОСОБА_5, про зобов'язання до вчинення дій скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Роз'яснити, що спір у цій частині підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від

16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська