УхвалА

іменем україни

28 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства приватної фірми «Континент» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 5 травня 2015 року службовий автомобіль приватного підприємства приватної фірми «Континент», на якому вона працювала головним бухгалтером, за нею не приїхав, у зв'язку із чим вона самостійно прибула до місця роботи, проте охорона на прохідній її не пропустила, а директор підприємства, ОСОБА_5, на її дзвінки не відповідав. Вказувала, що на її неодноразові звернення від 7 травня та від 23 червня 2015 року про її звільнення за згодою сторін та видачею трудової книжки директор підприємства не реагував, отже, її не допустили до робочого місця і не звільняли за згодою сторін. Лише 13 липня 2015 року під час судового засідання в іншій справі відповідач надав наказ від 23 червня 2015 року про її звільнення з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, з яким вона ознайомилась 20 липня 2015 року.

З огляду на викладене позивачка просила суд стягнути з приватного підприємства приватної фірми «Континент» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 50 тис. грн, а також зобов'язати підприємство видати їй трудову книжку зі зміною формулювання причини звільнення, тобто на звільнення за згодою сторін (ст. 36 КЗпП України).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що звільнення позивачки з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, відбулось з дотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства, оскільки з 5 травня по 23 червня 2015 року вона була відсутня на роботі без поважних причин, а факт перешкоджання їй у доступі до робочого місця нею не доведено, а, отже, вважати даний прогул вимушеним не можна. Підстав для зміни формулювання причини звільнення на звільнення за згодою сторін (ст. 36 КЗпП України) та виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відсутні, оскільки для звільнення за цією правовою підставою відсутнє волевиявлення іншої сторони трудового договору, і, крім того, відповідач не пов'язував її звільнення з цією підставою (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями).

Також роботодавець вчинив всі необхідні дії, передбачені нормами КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» щодо видачі позивачці трудової книжки.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення є законними і обґрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко