Номер провадження: 22-ц/785/3309/16
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представників позивача, ТОВ «Главбуд плюс», - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8, представника відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та представника ОСОБА_12 - ОСОБА_8 Віталійвни, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Главбуд Плюс» до ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольга Михайлівна, Одеська міська рада про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки нерухомого майна недійсними,

в с т а н о в и л а:

22 грудня 2014 року ТОВ «Главбуд плюс» звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ТОВ «Главбуд плюс» () засновано 16.04.2002 року та зареєстровано Жовтневою районною адміністрацією м. Одеси за реєстраційним номером 0021379. Учасниками ТОВ «Главбуд плюс» є ОСОБА_10 та ОСОБА_14 з рівними частками - 50% у статутному капіталі. Директором ТОВ «Главбуд плюс» з правом підпису фінансових та первинних документів був призначений ОСОБА_4 на підставі рішення загальних зборів учасників товариства, оформленого протоколом № 3 від 01 червня 2007 року та наказу № 16_07/0 від 01 червня 2007 року. 04 листопада 2014 року учасник ТОВ «Главбуд плюс» ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ТОВ «Охоронне агентство «Гепард», третя особа ОСОБА_14 про звільнення ОСОБА_4 з посади директора та усунення перешкод у користуванні майном. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2014 року по цивільній справі №521/1972/14-ц вжиті заходи забезпечення позову у вигляді, у тому числі, відсторонення ОСОБА_4 від посади директора ТОВ «Главбуд плюс» з 05.11.2014 року, призначення ОСОБА_10 виконуючим обов'язки директора ТОВ «Главбуд плюс» з 05.11.2014 року до набрання рішенням по даній справі законної сили; зобов'язання державного реєстратора відділу Реєстраційної служби міського управління юстиції вчинити певні дії, зобов'язання ОСОБА_4 передати ОСОБА_10 статут та печатки ТОВ «Главбуд плюс»; уповноваження ОСОБА_10 або його представника, за умови наявності документів, що підтверджують його повноваження, вжити необхідні заходи для виконання ухвали суду. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року вказана ухвала суду першої інстанції скасована. Однак, 06.11.2014 року, Відділом Реєстраційної служби міського управління юстиції в Єдиний державний реєстр юридичних та фізичних осіб-підприємців був включений запис про ОСОБА_10 в графу «ПІБ керівника юридичної особи» ТОВ «Главбуд плюс». Діючи від імені ТОВ «Главбуд плюс», 21 листопада 2014 року ОСОБА_10 уклав три договори купівлі-продажу нерухомого майна з ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_7. За умовами вказаних договорів ТОВ «Главбуд плюс» передало у спільну часткову власність ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_15 основні засоби підприємства у вигляді нежитлових приміщень, загальною площею 3807,6 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. 29 листопада 2014 року між ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_15 з однієї сторони, та ОСОБА_17, з другої сторони, в забезпечення зобов'язання за договором позики в розмірі 8 300 000 грн., укладено договір іпотеки, предметом якої виступили нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Зважаючи на укладені договори купівлі-продажу та іпотеки майна, які є основними засобами підприємства, незаконними, та такими, що порушують права, ТОВ «Главбуд Плюс» звернулось за захистом своїх порушених прав до суду.

Посилаючись на ці обставини, на ст. ст. 203, 215, 237, 573, 575, 576, 583 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсними з моменту укладення наступні договори: договір купівлі-продажу 32/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21.11.2014 року між ТОВ «Главбуд Плюс» та ОСОБА_9; договір купівлі-продажу 34/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21 листопада 2014 року між ТОВ «Главбуд Плюс» та ОСОБА_6; договір купівлі-продажу 34/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21.11.2014 року між ТОВ «Главбуд Плюс» та ОСОБА_7; договір іпотеки нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29.11.2014 року між ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_17, стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати (т. 1, а.с. 3-8).

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 в останнє судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки та неявки ОСОБА_5 суд не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність до суду не подала.

Відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_6,ОСОБА_15 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи у їх відсутність до суду не подали.

Треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та Одеська міська рада в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи у їх відсутність до суду не подали.

Рішенням суду першої інстанції з урахуванням ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2016 року про виправлення описки, позов ТОВ «Главбуд плюс» задоволено. Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу 32/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Главбуд плюс» та ОСОБА_9, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1478,

визнав недійсним договір купівлі-продажу 34/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Главбуд плюс» та ОСОБА_6, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1473,

визнав недійсним договір купівлі - продажу 34/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Главбуд плюс» та ОСОБА_7, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1468,

визнав недійсним договір іпотеки нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29 листопада 2014 року між ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_17, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1576,

стягнув з ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_17 на користь ТОВ «Главбуд Плюс» в рівних частках судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп. по 219 грн. 24 коп. з кожного (т.3, а.с. 48-53, 57-58).

В апеляційних скаргах відповідач ОСОБА_7 та представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_8, просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального і матеріального права, а саме, суд помилково застосував до спірних правовідносин правової механізм, передбачений ст. ст. 215, 216 ЦК України, та не застосував положення ст. 388 ЦК України (т. 3, а.с. 101-107, 109-116).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг відповідача ОСОБА_7 та представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_8, Одеської міської ради, пояснення на апеляцію представників позивача, ТОВ «Главбуд плюс», - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8, представника відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За правилами частин 1 та 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель;

майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника;

іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Главбуд плюс» створено на підставі договору між громадянами ОСОБА_14 та ОСОБА_17, та діє у відповідності із статутом товариства (нова редакція), затвердженим Загальними зборами учасників, протокол № 1 від 30 травня 2005 року (т.1, а.с. 28-42, т.2, а.с. 9-17).

Змінами до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Главбуд плюс», зареєстрованих 12 січня 2006 року, ПІБ ОСОБА_5 змінено на ОСОБА_10.

Згідно протоколу № 3 Загальних зборів учасників ТОВ «Главбуд плюс», 01 червня 2007 року директором ТОВ «Главбуд плюс» призначено ОСОБА_4 (т.1, а.с. 44). Відповідно до наказу № 16 07/0 від 01.06.2007 року, ОСОБА_4 приступив до виконання обов'язків директора товариства, з правом підпису фінансових та первинних документів (т.1, а.с. 43).

ТОВ «Главбуд плюс», на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 04.06.2003 року, належать нежитлові приміщення загальною площею 3807,6 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та складаються в цілому з: літ. «А», «Е», «И», № 1 - склади, літ «М» - майстерні, літ «О», «01» - лабораторія, адмінбудівля, літ. «П» - вагова, літ. «Л» - пропускна, літ. «Т» - котельна, літ «У» - сушарка, літ. «Ч» - трансформатор, літ. «9Х» - службове, літ. «Р» - вежа, літ. «Я» - камера, № 10 - насосна, літ. «С» - приймальна вежа (т. 2, а.с. 19-20). Зазначені нежитлові приміщення розташовані на земельній ділянці, площа якої складає - 20080 кв. м., та знаходиться в користуванні ТОВ «Главбуд плюс» на підставі договору оренди землі, укладеним з територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради 22.02.2005 року (т.2, а.с. 46-56).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року вжиті заходи забезпечення позову по цивільній справі №521/1972/14-ц за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне агентство «Гепард», третя особа ОСОБА_14 про звільнення та усунення перешкод у користуванні майном, а саме, відсторонено ОСОБА_4 від посади директора ТОВ «Главбуд плюс» з 05.11.2014 року; призначено ОСОБА_10 виконуючим обов'язки директора ТОВ «Главбуд плюс» з 05 листопада 2014 року до набрання рішенням по даній справі законної сили; зобов'язано державного реєстратора відділу Реєстраційної служби міського управління юстиції виключити з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців запис про ОСОБА_4 в графі «ПІБ керівника юридичної особи» та в графі «прізвище, ім'я та по батькові осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» ТОВ «Главбуд плюс» з 05.11.2014 року; зобов'язано державного реєстратора відділу Реєстраційної служби міського управління юстиції включити в Єдиний державний реєстр юридичних та фізичних осіб - підприємців запис про ОСОБА_10 в графу «ПІБ керівника юридичної особи» та в графу «прізвище, ім'я та по батькові осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» ТОВ «Главбуд плюс» з 05.11.2014 року; заборонено ТОВ «Охоронне агентство «ГЕПАРД», ОСОБА_4 та будь-яким іншим юридичним та фізичним особам вчиняти будь-які дії щодо недопущення ОСОБА_10 до нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що належать ТОВ «Главбуд плюс»; зобов'язано ОСОБА_4 передати ОСОБА_10 статут та печатки ТОВ «Главбуд плюс»; уповноважено ОСОБА_10 або його представника, за умови наявності документів, що підтверджують його повноваження, вжити необхідні заходи для виконання ухвали суду (т.1, а.с. 45-49).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, ОСОБА_10 в графі «прізвище, ім'я та по батькові осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» ТОВ «Главбуд плюс» з 05.11.2014 року зазначений як керівник та підписант (т. 2, а.с. 5-7).

21 листопада 2014 року між ТОВ «Главбуд плюс», від імені якого діяв ОСОБА_10, виконуючий обов'язки директора «ТОВ «Глпабуд плюс», та ОСОБА_9, укладено договір купівлі-продажу 32/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М., та зареєстровано в реєстрі за № 1478 (т.2, а.с. 2-3).

21 листопада 2014 року між ТОВ «ГЛАВБУД ПЛЮС», від імені якого діяв ОСОБА_10, виконуючий обов'язки директора «ТОВ «ГЛАВБУД ПЛЮС», та ОСОБА_6, укладено договір купівлі-продажу 34/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М., та зареєстровано в реєстрі за № 1473 (т.2, а.с. 65-66).

21 листопада 2014 року між ТОВ «ГЛАВБУД ПЛЮС», від імені якого діяв ОСОБА_10, виконуючий обов'язки директора «ТОВ «ГЛАВБУД ПЛЮС», та ОСОБА_7, укладено договір купівлі-продажу 34/100 часток нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М., та зареєстровано в реєстрі за № 1468 (т.2, а.с. 65-66).

29 листопада 2014 року між ОСОБА_17 з однієї сторони, та ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9 з другої сторони, укладено іпотечний договір (без випуску заставної), предметом якої є нерухоме майно: нежитлові приміщення, загальною площею - 3807,6 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.M., та зареєстровано в реєстрі за № 1576 (т.2, а.с. 197-199).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року було скасовано ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року про забезпечення позову, відповідно до якої ОСОБА_10 був призначений виконуючим обов'язки директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Главбуд плюс».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_10 під час підписання оспорюваних договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, так як не був призначений на посаду директора у встановлений законом та установчими документами ТОВ «Главбуд плюс» спосіб, а нерухоме майно вибуло із володіння товариства поза волею позивача - власника майна, що є підставою для визнання договорів купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року недійсними.

Визнаючи іпотечний договір, укладений 29 листопада 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_6, недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_6 є власниками нежитлового приміщення з визначеними розмірами часток та формою власності як приватна, тому об'єкт нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після їх виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості й у суді відсутні відомості про дійсне існування боргових зобов'язань іпотекодавців перед іпотекодержателем.

При цьому суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ч.ч. 1, 2 ст. 203, 215 ЦК України та ст. ст. 5, 575, 578 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України).

Захист цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, суб'єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою необхідно з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні обставини, на які посилалася як на підставу позову, але в судовому засіданні ці обставини не доведені.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні статей 92, 203, 215 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-62цс16, дійшов до правового висновку, «відповідно до якого з огляду на приписи статей 92, 203, 215 ЦК України, договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним із підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваного договору.

У разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, яким визначені повноваження виконавчого органу, це рішення є недійсним з моменту його прийняття. Для вирішення в подальшому спору про визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства в той період, коли рішення загальних зборів учасників товариства було дійсне, зазначена обставина має правове значення. Вона підтверджує, що станом на час укладення оспорюваного договору повноваження щодо представництва юридичної особи у виконавчого органу були відсутні чи обмежені.

Разом із тим, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

З огляду на наведене, визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства саме по собі не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно».

В порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України судом першої інстанції позивачем не було доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами те, що представник позивача та відповідачі при укладанні оспорюваних договорів діяли недобросовісно і нерозумно, та знали і могли знати про обмеження повноважень представника юридичної особи.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388 ЦК України).

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 215 ЦК встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених у ст. 203 цього Кодексу.

Однак у ст. 216 ЦК визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється дія загального правила про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо в законі передбачені інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У пунктах 5, 23, 24, 25, 26 постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Таким чином, за змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Проте суд першої інстанції не з'ясував, який саме спосіб захисту права власності обрав позивач - звернутися з проханням про визнання правочинів недійсними і, як наслідок, повернення всього, що одержано за ними, чи про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та іпотеки від 21 листопада 2014 року та витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

Крім того, власник має право витребувати майно від набувача, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачем ТОВ «Главбуд плюс» у даному випадку в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачі порушили його права на нерухоме майно та діяли недобросовісно і нерозумно, а також знали і могли знати про обмеження повноважень представника юридичної особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, оскільки в судовому засіданні не доведено порушення прав позивача на спірне нерухоме майно з боку відповідачів, та помилковим використанням до спірних правовідносин правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України, у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 215, 216 та 388 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Главбуд Плюс» до ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольга Михайлівна, Одеська міська рада про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки нерухомого майна недійсними відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік