Єдиний унікальний номер 235/8959/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1015/2016
Головуючий у 1 інстанції ВеличкоО.В.
Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Краснощокової Н.С., Постолової В.Г.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Михайлівської сільської ради Красноармійського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2016 року,-

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2016 року, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до територіальної громади Михайлівської сільської ради Красноармійського району про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - два сараї Е-1, И-1 відмовлено, - та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи; апелянт вважає неправильним висновок суду про неможливість віднесення сараїв саме до обєктів набуття за давністю з посиланням на суперечливість цього нормам ст.ст. 344, 376 ЦК України, оскільки суд не зазначив, в чому саме це суперечить зазначеним нормам; крім того, твердження, що дані обєкти збудовані самочинно позивачкою, не відповідає дійсності; судом не враховано, що власник земельної ділянки не заперечує проти позову, тобто не заперечує і проти знаходження на цій земельній ділянці всіх тих будівель, які на ній знаходяться більше 20 років і визнання права власності на них не порушує цільового призначення земельної ділянки.

У судове засідання апеляційного суду сторони не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені повістками; ОСОБА_1 надіслала клопотання електронною поштою про розгляд справи у її відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.08.1992 року ОСОБА_2 купив, а СТОВ імені Тельмана продав житловий будинок, що розташований за адресою: Красноармійський район, с. Михайлівка, вул. Шкільна №104, що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.08.1992 року, зареєстрованого в книзі запису нотаріальних дій за №64.

Господарські будівлі: два сараї Е-1 та И-1 збудовані самочинно позивачкою.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 01.12.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади с. Михайлівка в особі Михайлівської сільської ради Красноармійського району про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволені, визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок загальною площею 66,9 кв.м з господарськими надвірними спорудами літньою кухнею, гаражем, убиральнею, літнім душем, огорожею, розташованими по вул. Шкільна в с. Михайлівка Красноармійського району Донецької області.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог в частині визнання права власності за набувальною давністю на сараї Е-1 і И-1 суд виходив з того, що ці обєкти не можуть бути віднесені саме до обєктів набуття за давністю, оскільки вони збудовані позивачкою самочинно, а доказів здійснення будівництва саме позивачкою двох сараїв відповідно до вимог законодавства не набуто і це суперечить нормам ст..ст. 344, 376 ЦК України.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як розяснено у п. 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю на обєкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, нерухоме майно може стати предметом набуття за давністю, оскільки вважається, що таке майно існує. Якщо будівля чи споруда не є обєктом нерухомості, прийнятим в експлуатацію, право на яке зареєстровано в установленому порядку, то набути право власності за давністю володіння на таке майно неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, загальною площею 66,9 кв. метрів з господарськими надвірними спорудами літньою кухнею, гаражем, двома сараями, убиральнею, літнім душем, огорожею, розташованими по вул. Шкільній, 104 в с. Михайлівка Красноармійського району Донецької області, посилаючись на те, що вона зі своєю сімєю з 1993 року володіє зазначеним житлом відкрито, як своєю власністю.

Проте, з доданих до матеріалів справи документів вбачається, що згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 купив житловий будинок з надвірними будівлями: літня кухня сарай, вбиральня, погреб, огородження, розташовані на земельній ділянці Михайлівської сільської ради.

Отже, в договорі купівлі-продажу відсутні такі споруди, як два сараї.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність дійсності висновку про те, що сараї збудовані самочинно є безпідставними, оскільки, у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок №104 по вул. Шкільній в с. Михайловка, який виготовлено 14 серпня 2012 року, зазначено, що сараї Е-1, И-1 збудовані самочинно і не зазначено, що вони збудовані у 1992 році, на що посилалась ОСОБА_1

З матеріалів справи не вбачається, що сараї під літ. Е-1 та И-1 існували на момент укладання договору купівлі-продажу від 17.08.1992 року, а позивачка здійснила тільки будь-які відновлювально-ремонтні роботи. Тому і в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що власник земельної ділянки не заперечує проти знаходження на цій земельній ділянці всіх тих будівель, які на ній знаходяться більше 20 років не має правового значення при даних правовідносинах.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, дана їм належна правова оцінка і правильно вирішений спір.

Додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1, 308 ч. 1, 314 ч.1, 315 ЦПК України апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: