У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування її державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов'язання повернути земельну ділянку до комунальної власності за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником - ОСОБА_5, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року № 33/37 товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв. м, з метою надання її в оренду строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1.

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 затверджено проект землеустрою щодо відведення із земель міста, не наданих у власність або користування, земельної ділянки площею 22 156 кв. м, визначено цільове призначення ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» строком на 10 років. Земельна ділянка підлягала комерційному використанню зазначеним товариством і призначалася для обслуговування придбаного ним майна по АДРЕСА_1.

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження, щодо зміни її цільового використання, а щодо її частини площею 2 304 кв. м - спеціальні обмеження типу 4.3.1. класифікатора КОПВНЗТВЗД щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій.

У подальшому, не зважаючи на встановлені обмеження, Миколаївська міська рада рішенням від 4 вересня 2009 року № 36/61 затвердила проект землеустрою щодо земельної ділянки у АДРЕСА_2 площею 878 кв. м, змінила її цільове призначення, віднісши до земель житлової забудови, і надала у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку і господарських споруд. 29 жовтня 2009 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою.

5 червня 2012 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_4

Прокурор зазначав, що земельна ділянка отримана з порушеннями чинного земельного та водного законодавств, оскільки розташована у прибережній захисній смузі ріки Південий Буг і відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання, а також зазначав про відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект» при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, прокурор, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та поновити строк на звернення з даним позовом до суду, оскільки наявність зазначених порушень було виявлено лише в березні 2013 року, після проведення перевірки на виконання завдання Генеральної прокуратури України від 26 квітня 2013 року та в ході додаткової перевірки додержання вимог містобудівного законодавства у 2014 році; визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 4вересня 2009 року № 36/61 в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 878 кв. м у АДРЕСА_2;визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію; повернути земельну ділянку площею 878 кв. м до комунальної власності; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року, позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері задоволено частково, поновивши строк позовної давності. Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 у частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 878 кв. м у АДРЕСА_2. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 5 червня 2012 року. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючисьна неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішенняу частині задоволення позову прокурора скасувати, ухвалитинове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в цій частині в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при передачі міською радою у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки були порушені норми чинного законодавства, зокрема, у власність фізичної особи з порушенням підстав та порядку надання, передано землю прибережної захисної смуги, яка не могла бути відчужена. Про це прокурор дізнався лише у березні 2013 року, після додаткової, з ініціативи Генеральної прокуратури України, перевірки обставин надання земельних ділянок у АДРЕСА_2, тому суд поновив прокурору строк позовної давності та задовольнив його позовні вимоги до міської ради та ОСОБА_3 У решті позовних вимог суд відмовив, оскільки вони можуть бути задоволені лише за інших правових підстав, які прокурором не заявлені.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року № 33/37 ТОВ «Миколаївбудпроект» надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23502 кв. м з метою надання її в оренду строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1.

Пунктом 54 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року 35/51 затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м, у тому числі: 55 кв. м під капітальною забудовою, 99 кв. м під спорудами, 1 766 кв. м під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв. м під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1. Зазначеним проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг. Цим же рішенням визначено цільове призначення земельної ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект».

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження у використані згідно класифікатора КОПВНЗТВЗД правові: типу 1.1 - «зміна цільового використання», а щодо її частини, площею 2 304 кв. м ще й спеціальні обмеження типу 4.3.1. - «в санітарно - захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій».

Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект» рішенням Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36-61 були затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків у АДРЕСА_2, у тому числі ОСОБА_3, відведено земельну ділянку площею 878 кв. м у АДРЕСА_2. На підставі цього рішення ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

5 червня 2012 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_4

Частково задовольняючи позов, суди не звернули уваги на таке.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55).

У ст. 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

У ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Суди дійшли висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до заявлених прокуратурою вимог, оскільки про порушення вимог закону при передачі спірної земельної ділянки у власність прокурор дізнався лише під час проведення у березні 2013 році відповідних перевірок дотримання міською радою вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення ст. 261 ЦК України, ст. 45 ЦПК України з урахуванням тієї обставини, що у справі, яка переглядається, прокурор не обґрунтував правових підстав не зазначення органу для захисту інтересів держави, при тому, що визначає цей органі, заявляючи вимогу про витребування майна певному органу, а не позивачу, не вказавши його, і, зважаючи на те, що власником спірної земельної ділянки є відповідна міська рада, суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до судуфактично в інтересах держави в особі відповідного органу, яке (право) пов'язано з моментом, коли самеуповноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 1 липня 2015 року № 6-178цс15, від 17 лютого 2016 року № 6-2407 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що згідно з витягом зі стенограми 36 сесії Миколаївської міської ради 5 скликання, у роботі даної сесії брала участь помічник прокурора м. Миколаєва - Терещенко В.Ю., у зв'язку з чим органам прокуратури було відомо про прийняте Миколаївською міською радою від 4 вересня 2009 року № 36/61 у момент його прийняття.

Прокурор звернувся до суду з позовом лише 16 жовтня 2014 року.

При цьому представником ОСОБА_4 заявлено про застосування строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Проте суди упорушення ст.ст. 212 - 214, 303, 315ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули,фактично наділилипрокурора статусом самостійного позивача та дійшли передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення в задоволеній частині позову не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року в частині позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик