Справа № 740/738/16-ц Провадження № 22-ц/795/947/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Пантелієнко В. Г. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Ніжинського державного університету імені ОСОБА_8 про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання недійсним трудового договору в частині визначення строку дії та поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Ніжинського державного університету імені ОСОБА_8 про визнання незаконним наказу №9 від 25 січня 2016 року про звільнення, визнання недійсним трудового договору укладеного 01 вересня 2011 року в частині визначення строку дії та про поновлення позивача на посаді асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_7 звернулась до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно визначився з терміном строковий трудовий договір. Висновок суду про те, що її переведено з безстрокового трудового договору на строковий з дотриманням вимог ст.23 КЗпП України є невірним, у суду для цього відсутні докази. Апелянт зазначила, що фактично укладений з нею строковий трудовий договір закінчився 31 серпня 2012 року, подальше продовження трудового договору вказує на те, що трудові відносини між ними можуть бути встановлені на невизначений строк у звязку з характером її роботи. А укладення трудового договору на визначений строк в той час, коли є умови для укладення безстрокового трудового договору, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Також ОСОБА_7 зазначила, що суд невірно визначився з тим, що вона є одинкою матірю, для цього в суду не було підстав і проти цього вона заперечувала.

Крім того, на думку апелянта, її посада не була ліквідована і не відсутня на час розгляду спору, як це вважає суд першої інстанції. Вказує, що відповідачем не було надано доказів ліквідації посади, адже для цього є штатний розгляд, який затверджується відповідно до трудового законодавства.

ОСОБА_7 зазначає, що незаконним є висновок суду про те, що вона пропустила строк звернення за вирішенням трудових спорів згідно ст.233 КЗпП України. Зазначає, що оскільки трудовий договір з нею розірвано лише 25 січня 2016 року, вона в місячний термін звернулась до суду і тому строк нею не пропущено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що протягом трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору позивач отримувала середню заробітну плату, відмовилась працевлаштуватись за фахом без поважних причин, а тому правомірно, з дотриманням вимог ч.3 ст.184 КЗпП України та пункту 9 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, була звільнена з роботи на підставі ч.2 ст.36 КЗпП України. Відповідачем в повній мірі дотримано трудові права позивача, та позивачку правомірно звільнено з займаної посади в звязку з закінченням строкового трудового договору.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду враховуючи наступне.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

У ч.2 зазначеної статті передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

За положеннями ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2,3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_7 перебувала в трудових відносинах з Ніжинським державним університетом імені ОСОБА_8 з 01 серпня 2003 року роботу за безстроковим трудовим договором, за цей час змінила декілька посад, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.10-13).

В подальшому ОСОБА_7 від 31 серпня 2011 року написала заяву про переведення її на 0,5 посади асистента кафедри світової літератури та історії культури з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2012 року на умовах строкового трудового договору (а.с.32) та наказом ректора Ніжинського державного університету ім..ОСОБА_8 від 01 вересня 2011 року №165-к була переведена згідно заяви на 0,5 посади асистента кафедри світової літератури та історії культури (а.с.9)

Термін дії строкового трудового договору, закінчився 31 серпня 2012 року, тобто в період відпустки ОСОБА_7 по вагітності та пологах, у якій вона перебувала з 30 квітня 2012 року по 02 вересня 2012 року.

04 липня 2012 року ОСОБА_7 народила дитину.

Наказом від 03 вересня 2012 року №162-к їй продовжено термін роботи на посаді асистента цієї кафедри до закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на умовах строкового трудового договору (а.с.7, 50). Тобто, з 03 вересня 2012 року по 04 липня 2015 року.

Під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на підставі заяви ОСОБА_7, наказом університету від 01 вересня 2014 року № 130-к, позивачу було дозволено працювати на 0,5 посади асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури з 01 вересня 2014 року по 04 липня 2015 року, тобто до досягнення її донькою трирічного віку, на умовах строкового трудового договору.

Згідно вимог ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Вимоги ч.2 ст.23 КЗпП України не застосовуються до строкових трудових договорів.

03 липня 2015 року відповідач видав наказ №106-к, яким позивача попереджено про недопущення до роботи в якості асистента кафедри російської і зарубіжної літератури з 05 липня 2015 року у звязку із закінченням строкового трудового договору.

Позивач оскаржувала вказаний наказ в судовому порядку.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 грудня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2016 року залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Ніжинського державного університету імені ОСОБА_8 про визнання незаконним наказу від 03 липня 2015 року №106-к «Про попередження недопущення до роботи» та визнання трудового договору між нею та державним університетом імені ОСОБА_8 відповідно до наказу від 01 вересня 2014 року №130-к таким, що укладений на невизначений строк, відмовлено.

Наказом №9-к від 25 січня 2016 року ОСОБА_7, асистент кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури, яка має дитину віком до 14 років та після закінчення строку трудового договору, яка відмовилась від працевлаштування університетом звільнена з роботи 25 січня 2016 року, у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.5).

Після винесення наказу про попередження недопущення до роботи 03 липня 2015 року у звязку з закінченням строкового трудового договору позивачу пропонувались посади в університеті: 0,5 посади старшого лаборанта кафедри права та методики викладання історико-правознавчих дисциплін від якої вона відмовилась, що вбачається з акту від 12 серпня 2015 року, а також 0,25 посади асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури і 0,7 посади старшого лаборанта кафедри дошкільної освіти від якої вона також відмовилась, що вбачається з акту від 06 жовтня 2016 року (а.с.42, 44).

Також вбачається, що позивач проігнорувала запропоновані відповідачем посади та участь в конкурсі на заміщення вакантної посади.

Як встановлено судом на період працевлаштування за позивачем була збережена середня заробітна плата протягом трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, чого не заперечували сторони в судовому засіданні.

Крім того займана позивачем посада, до звільнення асистент кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури з 01 вересня 2015 року в Ніжинському державному університеті імені ОСОБА_8, відсутня.

Доводи апеляційної скарги, де апелянт вказує, що займана нею посада не передбачає укладення строкового трудового договору не заслуговують на увагу, оскільки укладання строкового трудового договору узгоджується з вимогам ч.2 ст.23 КЗпП України, ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року, в редакції, яка діяла на час переведення ОСОБА_7 на посаду асистента, яка відноситься до посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів, відповідно до якої педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом, та п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівня акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року №744, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2003 року за № 600/7921, яке діяло на час укладення з позивачем строкового трудового договору (Наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства освіти і науки від 07.10.2015 року № 1015). Дані обставини були вірно зазначені у рішенні суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та, зважаючи, що відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для скасування рішення, у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, залишивши рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: