Справа № 2/331/636/2016
№ 331/1987/16-ц
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2016 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :
головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,
при секретарі - Постарнак М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство « ОТП Банк», про визнання договору поруки припиненим,
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2, третя особа : Публічне акціонерне товариство « ОТП Банк», про визнання договору поруки припиненим.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 21.03.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», який в подальшому змінив назву на Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», а потім на публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-201/154/2006.
Відповідно до п. 1.1. частини №2 кредитного договору №ML-201/154/2006 в порядку передбаченому цим договором банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині 1 цього договору, а позичальник приймає, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі.
До кредитного договору сторонами укладались також додаткові договори від 16.10.2009 р. та від 21.07.2011 р.
21 березня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № CGML - 201/154/2006.
Відповідно до п. 1.1. договору поруки № CGML -201/154/2006 за цим договором поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед кредитором за кредитним договором №ML-201/154/2006 від 21.03.2006 року, в повному обсязі таких зобовязань.
Договором поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором.
До договору поруки між сторонами також укладався додатковий договір №1 від 21.07.2011 року.
Між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» 29 листопада 2012 року було укладено договір купівлі продажу кредитного портфелю № б/н.
Останній платіж на виконання умов кредитного зобовязання по строку до 21.05.2012 року ОСОБА_2 вніс у травні 2012 року. Після цього ОСОБА_2 припинив виконувати кредитні зобовязання через відсутність грошових коштів.
Позивач вважає, що починаючи з 21.06.2012 року ОСОБА_2 вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та отримав вимогу Банку про погашення боргового зобовязання в повному обсязі відповідно до п. 2.1.5.1. додаткового договору від 21.07.2011 року до кредитного договору.
Банк мав право звернутися до поручителя в строк до 21 грудня 2012 року з вимогою про виконання зобовязань за договорами поруки. В звязку з тим, що банк в зазначений строк не звернувся до поручителя з позовом, вважає, що договір поруки вважається припиненим.
На підставі викладеного, просить суд визнати припиненим договір поруки №CGML-201/154/2006 від 21 березня 2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1.
Представник позивача в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Додаткового зазначив, що у разі повторної неявки у судове засідання представника відповідача не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення.
Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та відповідач ОСОБА_2, кожен в окремості, у судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від них до суду не надходило.
Представник третьої особи ТОВ «ОТП Банк» у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від нього до суду не надходило.
Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, її розгляд неодноразово відкладався у зв'зку з неявкою у судове засідання представника відповідача, відповідача та представника третьої особи, взявши до уваги заяву позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі та ухвалою від 26 квітня 2016 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення..
Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги заяву представника позивача, приходить до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що 29.11.2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України було укладено договір факторингу №б/н. (а.с. 26-35)
Згідно з вищевказаним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором №ML-201/154/2006 від 21.03.2006 року право вимоги.
Судом встановлено, що 21.03.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2, був укладений кредитний договір №ML-201/154/2006. В п. 1.1. частини №2 кредитного договору №ML-201/154/2006 сторони передбачили, що банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині 1 цього договору, а позичальник приймає, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі. (а.с. 13)
З договору вбачається, що банк надав ОСОБА_2 кредит на споживчі цілі терміном до 21.03.2021 року.
Також між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», яке в подальшому було перейменоване в ПАТ «ОТП Банк» укладались додаткові договори до кредитного договору № ML-201/154/2006 від 21.03.2006 року, а саме: додатковий договір від 16.10.2009 №1 та додатковий договір від 21.07.2011 року. (а.с. 14-17, 20-24)
21.03.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір поруки № CGML - 201/154/2006. (а.с. 18-19)
Пунктом 1.1. договору поруки № CGML -201/154/2006 передбачав, що за цим договором поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед кредитором за кредитним договором №ML-201/154/2006 від 21.03.2006 року, в повному обсязі таких зобовязань.
До договору поруки між сторонами також укладався додатковий договір №1 від 21.07.2011 року. (а.с. 25)
Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.
Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
У відповідності до ч. 1ст. 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обовязки, що складають зміст договірного зобовязання.
Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3ст. 509 ЦК України,п. 6 ч.1ст. 3 ЦК України).
Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання -кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього.
Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, урегульовані ст.554 ЦПК України.
Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати відсотків.
Пунктом п.4.1 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, за спливом якого повязана дія чи подія,яка має юридичне значення.
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказаною на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України)
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
З договору поруки вбачається,що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобовязань перед банком за основним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст.251 та ч. 1 ст.252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4ст. 559 ЦК України про те,що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.
Судом встановлено, що в пункті 2.1.5.1. додаткового договору від 21 липня 2011 року до кредитного договору сторони передбачили, що у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договору (правочинів) укладених між банком та позичальником, та/чи між банком та третіми особами, що існували на момент укладення кредитного договору чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 (тридцять) календарних днів (надалі «строк порушення зобовязань»), сторони домовились, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання Боргових зобовязань у повному розмірі (надалі «вимога»), а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в звязку з чим позичальник зобовязаний погасити боргові зобовязання в повному розмірі протягом наступних 30 (тридцяти) календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобовязань.
У відповідності до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Аналізуючи зазначені позивечм підстави обґрунтувань її позову та надані суду докази, суд приходить до наступного.
Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 24 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Також, при вирішенні зазначеного спору, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним судом України в постановах по справам: 6-125цс14 від 17.09.2014р., 6-53цс14 від 17.09.2014р., 6-155цс13 від 29.01.2014р., 6-106цс14 від 24.09.2014р., 6-32цс14 від 10.09.2014р., 6-190цс14 від 21.01.2015р., яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму у відповідності із рішенням Верховного суду України.
Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.
Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором.
При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами або у звязку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.
Останній платіж на виконання умов кредитного зобовязання по строку до 21.05.2012 року ОСОБА_2 вніс у травні 2012 року, після чого ОСОБА_2 припинив виконувати кредитні зобовязання за взятими на себе зобовязаннями за кредитним договором №ML-201/154/2006 від 21.03.2006 року. (а.с. 35)
Отже, починаючи з 21 червня 2012 року ОСОБА_2 вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та отримав вимогу Банку про погашення боргового зобовязання в повному обсязі відповідно до п. 2.1.5.1. додаткового договору від 21 липня 2011 року до кредитного договору.
В звязку з цим банк мав право звернутися до поручителя ОСОБА_1 в строк до 21 грудня 2012 року з вимогою про виконання зобовязань за договорами поруки.
Проте, як встановлено матеріалами справи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором у жовтні 2013 року. (а.с. 36)
Аналізуючи перелічені норми матеріального права, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в сукупності з наведеними обставинами вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору поруки № CGML - 201/154/2006 від 21 березня 2006 року припиненим.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 251, 252, 553-554, 559, 1054 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати припиненим договір поруки № CGML - 201/154/2006 від 21 березня 2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання рішення суду апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

26.04.2016